I I 8 TH. HERMELIN. 



ser, hvadan erfarenheten i nu ifrågavarande afseende icke kunnat byggas mer 

 än på 1905 och 1906 års redogörelser. — Lämpligast synes mig således 

 hafva varit, att man haft att grunda sina förslag och skäl på längre tids er- 

 farenhet, innan man ginge att utdöma en bestämmelse, hvars räckvidd och 

 verkan ännu ej torde kunna helt öfverskådas. Då frågan emellertid bragts 

 å bane och därvid i bägge här ofvan angifna fall i stort sedt likartade änd- 

 ringar förordats, tillåter jag mig äfvenledes med några ord vidröra densamma. 



Första gången i vårt land, som frågan om påläggande af viss afgift å 

 exporterade trävaror offentligt bragtes på tal, torde hafva varit år 1894, då 

 grosshandlare Sörensen i en liten broschyr föreslog dylik afgift, utgående 

 med 1 krona för hvarje standard exporterade trävaror, och skulle dessa in- 

 flytande afgifter ingå till en skogsäterplanteringsfond. Ur denna fond skulle 

 den, som exporterat virke, äga att, sedan skogsodling styrkts hafva inom fem 

 år verkställts å visst skogsområde, återfå större eller mindre del af inbetalda 

 afgifter, motsvarande skogsodlingskostnaden. 



Kungl. domänstyrelsen afgaf år 1895 underdånigt betänkande rörande 

 ifrågasatt lagstiftning för enskildas skogar inom vissa norrländska län och 

 upptog därvid förslaget rörande afgifter för trävaror, som från landet utföras. 

 Härvid anförde styrelsen, att blefve det möjligt intressera skogsägare för 

 skogsvården därigenom att deras utgifter för denna ersattes, och kunde säker- 

 het vinnas därför, att i sådant afseende vidtagna åtgärder verkställdes på ett 

 för ändamålet lämpligt sätt, borde mycket kunna åstadkommas och en utväg 

 vore funnen, som blefve för landet gagnelig. Visserligen ansåg styrelsen, att 

 sådan afgift i sista hand skulle komma att drabba skogsägarna, som nöd- 

 gades underkasta sig en mot afgiften svarande minskning i priset å försälj- 

 ningsvirket, men låge det intet oegentligt däri, under förutsättning att afgif- 

 terna uteslutande användes till skogsägarnas eget bästa. Domänstyrelsen 

 föreslog ock att trävaruexporterande skogägare skulle äga att under vissa 

 villkor såsom ersättning för de arbeten, han utfört för skogsvården, återbe- 

 komma erlagd exportafgift intill */ s af beloppet. Återstående afgifter skulle 

 ingå till en allmän skogsvårdsfond, ur hvilken Kungl. Maj:t ägde att i mån af 

 tillgång till de skilda länen anvisa anslag till understöd för af smärre skog- 

 ägare vidtagna skogsvårdsarbeten samt för administrationskostnaders bestridande. 



Öfver detta domänstyrelsens förslag hördes länsstyrelser och landsting, 

 och afstyrktes detsamma af 1 2 länsstyrelser och 1 5 landsting, till god del 

 af skäl, att det vore oegentligt, att dessa afgifter, som hufvudsakligast inflöte 

 från vissa län, skulle komma skogsvården till godo i öfriga delar af landet. 



1896 års skogskommitté, som återupptog förslaget, ansåg det bäst öfver- 

 ensstämma med rättvisans fordringar, att de skogsvårdsafgifter, som erlagts 

 för virke, afverkadt inom en ort, komme samma orts skogshushållning till 

 godo. Det särskilda utskott, till hvilket vid 1903 års riksdag frågor rörande 

 skogslagsstiftning för enskildes skogar hänskjutits, höll likaledes före, att den 

 af skogskommittén förordade principen vore från rättvisans synpunkt riktigast 

 och godkände Riksdagen i öfverensstämmelse härmed utskottets förslag till 

 förordning angående skogsvårdsafgifter. 



Nu säger emellertid jägmästare Svensson, att hos några få skogsvårds- 

 styrelser finnes ett öfverflöd i skogsvårdsafgifter, för hvilkas användning man 



