TIMMERTRANSPORTEN PA SVENSKA VATTENDRAG. I 7 I 



bland dessa torde vara vattendragens rikedom eller brist på sjöar 

 och forsar. 



Sjöarna medföra både fördelar och olägenheter för flottningen. 

 Deras värde såsom regulatorer för vattentillgången är nämligen 

 omisskännligt och framträder i all synnerhet under år med varm 

 vår och hastig snösmältning, då flottningen har tendens att gå för 

 fort, så att man icke medhinner att därunder rengöra stränderna 

 från strandadt virke och än mindre att lösa timmerbråtarna i for- 

 sarna innan vattnet sjunkit undan. I de större flottlederna komma 

 dessa arbeten (»efterrensningenj) i regeln att utföras på eftersom- 

 maren under lågvatten, hvaremot flottningen pågår från första vår- 

 vatten. De tekniska anordningarna för flottledernas underhåll och 

 förbättrande inriktas därför med hvarje år i allt högre grad på 

 reglerandet af sjöarnas vattenstånd, byggandet af dammar och 

 luckor, ja t. o. m. åstadkommandet i de mindre vattendragen af nya 

 vattenreservoarer, allt i syfte att kunna efter behof fördela vatten- 

 tillgängen. 



Olägenheterna af sjöars förekomst ligga, såsom lätt inses, i nöd 

 vändigheten att här ringa in timret i länsor och sedan varpa eller 

 bogsera det till desammas utlopp. Ju flera sjöar i en flottled, dess 

 flera sådana manipulationer, dess mera tidsutdräkt och kostnad. 

 Värt lands stora sjörikedom kan sålunda i vissa trakter vara öfver- 

 vägande till fördel, i andra till afgjord nackdel för timmertrans- 

 porten. 



En omständighet i samband med sjöarnas förekomst, som van 

 ligen befordrar men enstaka år i hög grad motverkar en snabb 

 flottning, är vårens och försommarens härskande vindrikt- 

 ning. Denna är under nämnda tid vanligen västlig och nordvästlig, 

 men t. ex. 1907 har den varit nästan beständigt ostlig och sydostlig. 

 På t. ex. den långa och smala Ströms vattudal (c. 100 km.) har en- 

 ligt uppgift detta är samma antal bogserbåtar och manskap pä 

 samma tid endast kunnat framföra omkring hälften af det flottgods, 

 som vanligen medhinnes. 



Under sådana förhållanden är det af intresse att söka fast- 

 slå, hvilken omfattning sjöarna äga i de olika nordsvenska vatten 

 systemen. Vi ha dess värre ej som andra kulturstater några in- 

 gående undersökningar i nu berörda riktning. Appelberg anger 

 emellertid, utan att närmare omtala hur siffrorna vunnits (anf. st., 

 sid. 126), procenttal för de olika vattenområdenas sjöarealer. Dessa 

 siffrors värde beror naturligen i hög grad på den noggrannhet, med 



