SKOGSBRUK SOM AFFÄR. 245 



Bästa öfverblicken få vi kanske, om vi tänka oss in i en viss per- 

 sons ställning, som möjligen funnit med sin fördel förenligt att nedlägga 

 ett af honom disponeradt kapital i skogsbruk. Hans första åtgärd blir 

 då att tillhandla sig skogsmark, vi antaga kalmark, som han betalar 

 efter något gängse pris, t. ex. 20 kr. pr har. Vi skola senare åter- 

 komma för att se, om han betalt för mycket eller för litet. 



Nästa åtgärd blir att sätta marken i produktivt d. v. s. skogbärande 

 skick. Härtill fordras penningar, dels en viss summa genast för att få 

 plantor, dels ock årligen en viss summa, som utgår för (skatter) förvalt- 

 ning och bevakning; men hur stor summa kunna vi lägga ned i form 

 af sådant rörelsekapital eller omkostnader? Detta beror naturligtvis på, 

 huru stor ränta vi fordra på vårt nedlagda kapital, och i hvad mån den 

 väntade afkastningen kan uppfylla dessa fordringar. 



Räntefotens storlek är ju till stor del beroende på säkerheten i det 

 företag, där kapitalet placeras, likaså på förhållandet mellan efterfrågadt 

 och utbjudet kapital samt äfven på långvarigheten af placeringen. En 

 person i den ställningen, att han både har att betala räntor å ett lån 

 och jämväl har disponibelt kapital, bör ju vid placeringen af detta kapi- 

 tal kunna fordra minst samma räntefot, som hans lån löper med, då 

 det annars vore förmånligare att göra en afbetalning å lånet. 



Med dessa synpunkter för ögonen, måste vi medge, att det för 

 skogsbruk använda kapitalet bör kunna nöja sig med en relativt låg 

 ränta och lägre ju större och därför mera svårplaceradt kapitalet är. 

 För staten och öfriga större skogsägare har man därför ansett en ränte- 

 fot af 3 ä 4 % för nöjaktig, under det att det mindre kapitalet skulle 

 kunna fordra något mera, delvis i utbyte mot intensivare skötsel. 1 Skulle 

 detta resonemang vara riktigt, borde knappast ett storkapital, samman- 

 bragt genom ekonomisk förening af en mängd småkapital (aktier), vara 

 någon lämplig form för bedrifvande af rent skogsbruk, såvida ej de för- 

 delar storkapitalet gifver i form af billigare förvaltning och större vinst 

 vid eventuell med skogsbruhet förenad förädling, försäljning, transporter 

 m. m. kunna uppväga andelarnas fordran på högre ränta. 



För att få öfverskådlig blick på räntefotens och omkostnadernas 

 betydelse har jag uppställt tab. I, som visar till hvilka belopp kultur- 

 kostnader ä 10, 30 och 50 kronor och förvaltningskostnader å 0,50, 1 

 och 2 kr. pr har stiga under omloppstider af olika längd och en vid 

 räntefot af 3, 4 och 5 %. 



Som vi i vår tänkta affär ej anse oss kunna erhålla nöjaktig åter- 



1 I Tidsskrift for Skowsesen XX 190S framlägger C. V, PryU i en intressant uppsats 

 om --Kentefoden» ett flertal bevis lur att skogsbrukets räntefot bör vara 0,5 ä I % lägre än 

 landets allmänna. 



