24S TOR JONSON. 



föra den periodiska afkastningen til! en årlig afkastning; kapitaliseras 

 denna, få vi markens verkliga hushållsvärde för olika omloppstider. 



Härigenom få vi två uttryck på den tidpunkt, då beståndet lämnar 

 största affärsvinsten; det ena: när det gifver högsta möjliga årliga (geo- 

 metriska medel-) markränta; det andra: när det efter en gifven procent 

 förräntar högsta möjliga jordvärde. 



I tab. III: C är årliga markräntan uträknad för olika omkostna- 

 der och omloppstider samt i tab. III: D jordvärdet (markens hushålls- 

 värde), dels brutto och dels belastadt med de förut nämnda omkostna- 

 derna. Vi finna då att tidpunkten för största vinsten i vårt exempel 

 städse infaller vid 50 är oberoende af omkostnadernas storlek. Lika- 

 ledes finna vi, att ett markpris af 20 kr. aldrig kan bli förräntadt, om 

 vi med de gifna förvaltnings- och kulturkostnaderna låta marken ligga 

 kal i tio år, hvaremot, om kultur genast företages, markvärdet vid 50 

 år är 25 kr. o. s. v. 



Bland andra lärdomar dessa kurvor ge oss är också den, i hvilken hög 

 grad en t. ex. lagstadgad skyldighet att företaga kultur minskar markens 

 nettovärde, som därigenom rent af kan bli negativt. 



Ehuru, som förut sagts, vårt exempel ingalunda kan bli allmängil- 

 tigt, torde vi dock vid undersökning af en mängd liknande fall i våra 

 mera välbelägna skogar finna, att den tidpunkt, då våra barrträdsbe- 

 stånd med nuvarande virkespris lämna högsta möjliga afkastning inträf- 

 far ganska tidigt, ofta före 70 ä 80 års ålder. Vore detta genom till- 

 förlitliga undersökningar konstateradt, förefaller det en och annan helt 

 naturligt, att man så fort som möjligt afverkade alla bestånd af högre 

 ålder, d. v. s. sådana som ej längre lämna största möjliga eller nöjaktig 

 markränta. Saken är emellertid ej så enkel, ty först måste man ha ut- 

 sikt att efter afverkningen nöjaktigt kunna placera det sålunda frigjorda 

 kapitalet, och dels måste man äfven ha klart för sig, att icke genom 

 ändrade virkespris, afsättningsförhällanden, beståndsvårdsåtgärder m. m. 

 en bättre förräntning å denna del af skogskapitalet kan uppstå. 



Låtom oss t. ex. antaga, att alla bestånd öfver 60 år ge mindre 

 än 3V2 % (= nöjaktig) markränta, hvarför dessa afverkas för att lämna 

 plats ät mera räntabla. Vi finge då ett ansenligt kapital lösgjordt, hvil- 

 ket vi måste placera i något produktivt företag, hvars räntefot ju blir 

 beroende bl. a. af säkerheten, men är denna lika stor som i skogsbru- 

 ket, fordra vi således minst våra 3 J / 2 %. Kunna vi ej erhålla en sådan 

 fördelaktig placering, ha vi naturligtvis gjort en dumhet, hvilket vi ännu 

 mera komma att inse, om genom förändrade konjunkturer en oberäknad 

 dyrhetstillväxt skulle ske, hvilken, om vi haft vår gamla skog i behåll, 

 kanske skulle ha gifvit fullt nöjaktig ränta å densamma. Göra vi en 



