250 TOR JONSON. 



undersökning å virkesprisen för längre tid tillbaka, finna vi en sådan 

 uppåtgående tendens, men huruvida denna möjligen upphäfves eller ej 

 af en samtidig ökning af omkostnaderna, vill jag låta vara osagi u .. Om 

 beståndvårdsåtgärdernas betydelse för räntabiliteten skola vi tala längre 

 fram. 



En anna.i o jak till eftersinnande är också, att om denna t. ex. 

 60 åriga omloppstid skulle allmänt börja användas, uppstode naturligtvis 

 brist på gröfre virke, hvarå priset härigenom gifvetvis måste komma ntt 

 stiga i förhållancj till det smärre virkets. Alla våra föregående beräk- 

 ningar blefve hä.igenom värdelösa, och produktion af gröfre virke med 

 längre omloppstid skulle då visa sig mera lönande. Man kunde äfven 

 befara att det blefve sådan öfverproduktion på småvirke, att detta en- 

 dast med förlust kunde realiseras, under det man kan säga att det prak- 

 tiskt taget finnes en obegränsad marknad för vårt gröfre, sågbara virke. 

 Förutom ofvannämnda mera rent affärsmässiga synpunkter, finnes 

 en annan, som kraftigare manar till försiktighet vid användande af 

 korta omloppstider, nämligen det faktum att alltför ofta återkommande 

 kalmarksperioder inverka minskande på markens produktionsförmåga 

 d. v. s. äfventyrar uthålligheten. 



Vi måste således erkänna, att skogsägare mången gång befinner 

 sig i en särdeles obehaglig ställning, ty å ena sidan riskerar han genom 

 användande af kort omloppstid den framtida inkomsten för att få den 

 nuvarande, och å andra sidan vilja omkostnaderna växa honom alldeles 

 öfver hufvudet, under det han väntar på att skogen skall blifva tillräck- 

 ligt gammal och grof. Hans tveksamhet blir troligen ej heller mindre, 

 om han träffar en nationalekonom, som anförtror honom, hvad som 

 för landet är gagneligast. Kanske får han veta, att producerandet af 

 största möjliga kubikmassa virke är det eftersträfvansvärda målet. Detta 

 mål vinnes, om man afverkar hvarje bestånd vid den tidpunkt, då för- 

 hållandet mellan dess massa och ålder är störst, och i vårt exempel 

 vid nära 70 år, hvilket framställes i tab. III: A. En annan national- 

 ekonom kanske ser, att ej endast massan utan snarare dess kvalité är 

 afgörande för vinsten, hvarför han yrkar på, att hvarje bestånd bör af- 

 verkas, när förhållandet mellan dess värde och åldern är störst, ty här- 

 igenom komma våra skogar att årligen lämna största möjliga afkast- 

 ning pr har. 



I tab. III: B visas att om vårt exempel vore allmängiltigt, och all 

 skog afverkades vid 107 år, skulle landets skogar ge högsta möjliga 

 bruttoafkastning, nämligen något öfver .13 kr. pr har och år. För 

 skogsägaren ställer sig emellertid saken annorlunda; se vi nämligen å 

 tab. II, så ha kultur- och förvaltningskostnader vid 107 år stigit högre 



