SKOGSBRUK SOM AFFÄR. 25 I 



än beståndets värde, hvarför man ej kan förtänka honom, att han ej 

 vill vänta med afverkningen till dess. 



Di .'iderar han däremot nettoinkomsten med åldern, får han dess 

 aritmetiska medeltal och lämnar beståndet högsta medelbehållningen vid 

 1 c 80 eller 60 år beroende på omkostnadernas storlek. Att på detta 

 sätt bestämma lämpligaste tidpunkten för afverknin^ en blir således en 

 ren bokföringssak. 



Vår skogsägare blir troligen allt mer villrådig, isynnerhet som han 

 ingalunda vill alldeles bortse från landets gagn. Ssm han kanske ej 

 heller var med om att draga upp sitt bestånd från kajmarken, utan för- 

 värfvat det sedan, finner han möjligen tröst hos en person, som anför- 

 tror honom, att omkostnaderna äro ingalunda så stora som tab. II 

 visar, ty från den summa du årligen får in från din skog, afdrager du 

 genast 50 öre pr har i förvaltning samt 25 kr. för att åter få skog på 

 hygget, hvarför utgifterna för en har 100-årig skog endast utgöras af 

 25 kr. för kultur och 100 50 öringar i förvaltning alltså, s:a 75 kr. 

 Detta är således den summa hvarmed bruttoinkomsten af beståndet pr 

 har minskas, och årliga medelafkastningen fås ur de prickade linjerna 

 å tab. III: B. Så länge vi tillgodogöra oss samlade naturrikedomar fin- 

 nes ju en såväl moralisk som lagstadgad plikt att sörja för skogens 

 framtida bestånd, hvarför den nämnda metoden från denna synpunkt är 

 fullt berättigad. Emellertid kan aldrig frångås, att vi ha full rätt till att 

 fordra, att hvarje i ett ekonomiskt företag nedlagd utgift förr eller senare 

 åter skall inflyta jämte sammanlagda räntor, och måste hvarje annat sätt 

 att räkna anses matematiskt oriktigt. 



Utan att här framlägga några andra bevis än vårt exempel, torde 

 det dock ej vara förmätet att påstå, att skogsbruk, grundadt på produ- 

 cerande af största möjliga aritmetiska medelafkastning, beräknad på 

 nyssnämnda sätt, med nuvarande virkespris endast ger låg ränta på det 

 nedlagda kapitalet och ofta afsevärdt lägre än den räntefot, vi, enligt 

 hvad förut sagts, kunna anses ha rätt att fordra. 



Denna beräkningsgrund har dock vunnit erkännande vid skötseln 

 af en del utländska statsskogar, ehuru den från andra håll skarpt kland- 

 rats. Låt oss t. ex. säga att en skogsbruksidkande stat endast får i 

 medeltal 2 % ränta på det i skogen nedlagda kapitalet, under det att staten 

 samtidigt för t. ex järnvägslån får ge 3 % . Detta betyder då, att andra nä- 

 ringar få ersätta den förlust, som uppstår därigenom, att en del af statens 

 kapital är placeradt i skog med delvis mycket låg ränta, men frigjordt skulle 

 kunna betala en 3 % skuld d. v. s. själft löpa med 3 % ränta. Är 

 nu producerandet af en viss mängd virke så viktigt, att lan- 

 det därför bör offra från andra näringar taget kapital? I ett 



