OM EN BLADMINERANDE SKADEINSEKT. 



26l 



\ , 



Den utbildade skalbaggen (fig. 3) är rödgul-brungul, hela öfversidan 

 beklädd af mjuka, bleka, fjälliknande borst; ögonen, bröstet och bak- 

 kroppens första ringar äro svarta. Skalvingarna äro märkbart fårade, 

 försedda med längsrader af svarta uppstående borsthår; dylika borst 

 finnas äfven på första mellankroppsringen. På skalvingarna aftecknar 

 sig en ljusare midtelfläck; här stå de nämnda fjälliknande borsten tätare 



och äro af en något ljusare färgton. 

 Det bakre benparets lår äro starkt 

 förtjockade, och sätta sin ägare i stånd 

 att göra rätt ansenliga hopp. Längd 

 3—4 mm. 



Då ekbladmineraren uppträder i 

 ' sådant stort antal, som nämnda år 

 var fallet å Gottska Sandön, är an- 

 greppet af mera allvarlig art. Klart 

 är ju att ekarna af denna vidsträckta 

 u åverkan måste erfara en ej ringa 



Fig. 6. Ekblad, angripet af ekblad- 

 mineraren ; nya friska blad ha fram 

 mot sensommaren utvecklats. 



Fig. 7. Ekblad, förstörda af ekbladmineraren. 

 Bladen torkade och skrumpna, knappast längre 

 igenkännliga såsom ekblad. Vid a af- 

 tecknar sig en puppkammare. 



kraftförlust. Också syntes flera träd vara rätt illa medtagna. På flera 

 ställen voro de till den grad angripna, att de på redan långt afstånd 

 tedde sig afvissnade och gula. I regeln repar sig växten och utvecklar 

 fram mot sensommaren nya friska blad (se fig. 6). Vid denna extra 

 nybildningsprocess förbrukar trädet en god del af sina näringsresurser. 

 Något verksamt utrotningsmedel torde i anseende till larvens spridda 

 förekomst knappast finnas. Att fram mot sommarens början, då larverna 

 äro i det närmaste fullväxta och de angripna bladen genom sin gula 

 färg bjärt afsticka mot de friska bladen, insamla dessa och sedan för- 



