ÅR igoS, ETT JAKTVÅRPENS SEKELMINNE. 287 



Uti hvarje län, där vargar göra skada, skola jakttyg hällas och jakt- 

 platser inrättas. Antalet af dessa jaktyg och jaktplatser skulle bero på 

 odjurens mängd och ortens skogsrikedom, hvarom Konungens befallnings 

 hafvande i hvart län ägde att förordna, sedan öfverjägmästaren och 

 jordägaren blifvit hörda, »men ej mage flera jakttyg åläggas än högst tre 

 i hvarje län och ej flera jaktplatser inhuggas än högst en i hvarje fög- 

 deri», så framt icke länets invånare själfva skulle åstunda flere jakttyg 

 och jaktplatser samt ville därtill bestå kostnaden. Ett jakttyg skulle ut- 

 göras af sextiofyra buntar målade jaktlappar, hvarje bunt fyrtio famnar 

 lång samt af tolf vargnät, hvardera tjugo famnar långt och fem alnar 

 högt. Konungens befallningshafvande skulle se till att jakttygen blefvo 

 förfärdigade och sedermera underhållna på samfäld bekostnad af länets in- 

 vånare, så framt icke jaktkassan i länet kunde komma till den styrka, att 

 den kunde för framtiden vidkännas en sådan kostnad. Öfverjägmästaren 

 hade att undervisa om sättet för jakttygens förfärdigande; Konungens 

 befallningshafvande ägde att i samråd med öfverjägmästaren och andra 

 tillkallade därom kunnige män pröfva, huruvida de kunde godkännas 

 eller icke. Befunnos de genom öfverjägmästarens oriktiga undervisning 

 vara orätt förfärdigade, skulle sådant på hans bekostnad rättas Den 

 tid, jakttygen ej nyttjades, skulle de öfverlämnas till någon af länets in- 

 vånare utsedd person, som ansvarade för deras behöriga värd. 



Jaktplatsen borde anläggas å någon större skogsmark, där man ej 

 under den tid, som jaktplatsen vore i bruk, ärnade anlägga något skogs- 

 hygge, eller där man ej hade några allmänna vägar. Jaktplatsen borde 

 icke öfverskrida den mark, jakttyget omfattade, men kunde väl efter om- 

 ständigheterna blifva mindre. Jaktplatserna borde eljest bäst inhuggas 

 å skog, som tillhörde kronan, men om sådan skog ej funnes, antingen 

 å boställes- eller å kronohemmans skogar, skulle belägenheten vara 

 mera förmånlig å frälse- eller skattegrund, ägde ej innehafvare däraf in- 

 huggning å sina skogar bestrida. Det ålåg öfverjägmästaren att utse de 

 trakter, som kunde varda tjänliga till jaktplatser och därom aflämna be- 

 rättelse till Konungens befallningshafvande, som, efter vederbörandes hö- 

 rande, hade att pröfva de ställen, där jaktplatser skola inrättas. Öfver 



omkring en plats, som till formen liknade en på midten afskuren ellips och af en längd at 

 1,500 meter samt en bredd af 1,200 meter. Till rättelse för afjagningen uppbläckades längs 

 midten af denna plats en linje och tvärs öfver denna fem stycken andra, af hvilka sistnämnda 

 tre kallas halter och de andra afflygningslinjen. Rundtomkring jaktplatsen utsattes i skallga- 

 tans midt skall- eller lappålar på hvar Q:e meter för att på dem upphänga dukjakttyg och 

 vid hvar och en af de uti »bogen» stående pålarna ställdes en nätpåle i och för upphängande 

 af vargnät. Vid yttre sidan af skallgatan höggs på lagom afstånd från hvarandra ett slags 

 bottnar af trä, å hvilka jakttyget förvarades mellan jakterna under pålagdt granns. Uti bogen 

 anlades skärmar till skydd för skyttarna. 



