ÅR 1908, ETT JAKTVÅRDENS SEKELMINNE. 29 I 



och bröd. Vitena åter skulle i brist på tillgång förvandlas till arbete, om 

 tillfälle därtill funnes, hvarvid dagsverket räknades efter markegångspris. 

 För bestridande af utgifter för rofdjurs utrotande skulle i hvarje län 

 finnas en jaktkassa, till hvilkens bildande de socknemän, som befriades 

 från byggnad och underhåll af varggårdar och varggropar, skulle bidraga 

 med två skilling årligen för hvarje mantal. Till denna kassa skulle äfven 

 läggas andelen i böter i jaktmål och de utskylder, jägeribetjänte hade att 

 erlägga för bristande rofdjursskott. 



Vildttillgången vid tiden för nämnda jaktstadgas utfärdande var sä- 

 kerligen, särskildt hvad högdjuren angår, ringa, eftersom en fridlysningstid 

 på tio år bestämdes för dem. Då rofdjuren, varg och björn, ja äfven järf 

 funnos talrikt i de flesta af landets provinser, kan man förstå, att för- 

 hållandet ej kunde vara annorlunda. Framför allt var det vargen, som 

 grasserade i skogsbygderna. Huru talrikt han förekom, kan man sluta 

 däraf, att åren 1802 — 1822 fälldes i Örebro län å vinterskall 79 vargar, 

 hvartill åtgingo 22,609 dagsverken eller för hvarje varg 286 dagsverken. 

 Är 1827 skötos i landet 433 vargar, däraf 53 i Skaraborgs län, 40 i 

 Jönköpings län, 4 i Blekinge och 3 i Kristianstads län. I Norrbottens, 

 Västerbottens, Jämtlands och Västernorrlands län skötos blott 34, alla 

 de andra i det öfriga landet. Af björn skötos samma år 96, däraf 17 

 i Värmlands län, 3 i Bohuslän. Af lo skötos 268, däraf 10 i Krono- 

 bergs län och 18 i Jönköpings län. Af järf dödades 11:31 Värm- 

 lands län och 2 i Kristianstads län. 



Alla dessa rofdjursslag äro nu utrotade i landets södra och mellersta 

 delar på samma gång som älgarna och rådjuren starkt utbredt sig; allt 

 frukten af berörda jaktstadga. 



1808 års stadga hade uträttat så mycket godt, att, när 1864 års 

 stadga skrefs, föga hänsyn behöfde tagas till rofdjurens förföljande. Jak- 

 ten hade då kommit i ett nytt skede. Den förnämsta faktorn man haft 

 att räkna med vid jaktvårdens utöfvande, de stora rofdjuren var, nu bragt 

 om intet, i första rummet hvad södra och mellersta delarna af landet angick, 

 och man kunde därför ägna sin förnämsta uppmärksamhet åt det mat- 

 nyttiga vildas fredande. 1808 års jaktstadga måste fördenskull anses 

 såsom epokgörande i afseende å den svenska jakten. 



