OM LÄNSALLMÄNNINGARS BILDANDE. 295 



inom länet för att vid årets slut kanske nödgas beklaga, att man har hälften 

 däraf kvar obegagnadt. Sådant tillvägagångssätt torde återigen stå i strid 

 med den beprisade försiktigheten och återhållsamheten under »försöks- 

 perioden » . 



Att ensidigt predika, att vår nya skogslag hufvudsakligen är en • skogs- 

 odlingslag > — som länsjägmästare Nilsson gör såväl i sitt svar till mig som 

 i sin uppsats »om skogsvårdsstyrelsernas verksamhet» i samma häfte — ■ ton- 

 faller mig synnerligen korttänkt och kan leda till konsekvenser skadliga för 

 skognes och skogsvårdens bästa. 



Nej. — Var god och läs rätt innantill. - - Vår nya skogslag kan med 

 minst lika stort fog kallas en afverkningslag, ty uti första punkten af lagens 

 första paragraf, som utgör grunden och utgångspunkten för alla de följande 

 paragraferna, säges det uttryckligen ifrån, att »ef må af verkning så bedt 

 att skogens återväxt uppenbarligen äfventyras». Det är alltså redan under 

 afverkningens gång jag måste se till, att mark- eller afverkningsägaren vid- 

 tager sådana åtgärder, att återväxten betryggas så mycket, de befintliga för- 

 hållandena det medgifva. 



Äfven om således upplysningsarbetet, den stödjande och uppmuntrande 

 handledningen vid lagens tillämpning böra sättas i första rummet — synner- 

 ligast nu att börja med — må därför ej den kontrollerande delen af lagen 

 — af somliga kallad fiskaliserande — lämnas åsido. 



Uppenbart är nämligen, att denna sida af lagen, långt ifrån att utgöra 

 en sidogren, hvars anlitande enligt länsjägmästare Nilssons påstående i prak- 

 tiken skulle resultera i dess framhäfvande till hufvudsak, tvärtom är att anse 

 som en från lagen i öfrigt oskiljaktig och i densamma integrerande del. Ty 

 skulle ej undervisningens, hjälpsamhetens och öfvertalningens trånga väg vara 

 kringgärdad af det hot, som enligt lagens tydliga bestämmelser ligger i följ- 

 derna af underlåtenhetssynd och uppenbar försumlighet i lagens efterlefnad, 

 torde snart snikenheten och det hänsynslösa vinstbegäret triumfera öfver hän- 

 synen för skogens bästa. Att slå in på denna afväg och förlägga hela 

 tyngdpunkten på skogsodling, därvid frö och plantor stundom torde komma 

 att utdelas till personer, som, utan tanke på naturlig föryngring och skyd- 

 dande af skogsmarken, kalhugga sina skogar, kan ej anses vara i samklang 

 med lagens rätta tolkning. Fastmer torde ett sådant tillvägagångssätt vara 

 att anse som premiering af en mot lagens både andemening och bokstaf 

 stridande afverkningsmetod. Ty draga vi rätt ut konsekvenserna ur vår 

 skogslag, sådan vi redan hafva den, så är det tydligt och klart den natur- 

 liga föryngringen, själfsådden, lagen först och främst vill gynna, och därnäst 

 ett riktigt och försiktigt handskande med våra ungskogar. Det hafva vi 

 redan svart på hvitt på uti detta ordet »afverkning». 



Herr N. gör i sin uppsats om skogsvårdsstyrelsernas verksamhet citat till 

 stöd för sin skogsodlingsteori. 



Men det är ej nödvändigt, att vi måste allt fortfarande följa och till 

 alla delar godtaga tolkningar, som framkommo, innan lagen började tilläm- 

 pas, och som gjordes så milda som möjligt för att kunna öfvervinna betänk- 

 ligheterna hos en mängd personer, som antingen ej hade förutsättningarna 

 att begripa lagens innebörd och nytta för vårt land och därför ansågo sig 

 böra med misstro och afvisande hållning bemöta den, eller ock som hade 

 intressen, hvilka möjligen befarades kunna komma i konflikt med densamma. 



