296 GUSTAF E. SVENSON. 



Inom skogsmannakretsar och det icke minst af just de märkesmän, 

 hvilkas arbete vi hafva att tacka för att ett antagligt förslag till skogslag 

 kom till stånd och gick igenom, och ur hvilkas yttranden herr N. just hämtat 

 nyss berörda citat, framhölls redan vid förslagets uppgörande önskvärdheten 

 af en framtida strängare tolkning af lagen samt dess utvidgande och fulländning. 



Genom upptagandet och fullföljandet af dessa tankar och uppslag följa 

 vi blott utvecklingens eviga naturlag, undan hvilken ingen ostraffadt drar sig. 



Därför är det ock i stort sedt uthållighetsprincipen i våra skogars till- 

 godogörande, lagen vill stödja. Ty, låtom oss låna af de citat, herr N. gör. 

 Vi kunna då exempelvis taga statsrådet Odelbergs yttrande vid lagens be- 

 handling i Andra kammaren: »För öfrigt inskränkes den enskildes disposi- 

 tionsrätt öfver skogen ofantligt litet genom den föreslagna lagen. Skogs- 

 ägaren har fullständig rätt att fritt handskas med skogen och däraf taga den 

 vinst, han kan finna för godt, allt efter de olika lokala förhållandena — han 

 äger hugga julgranar, kvastkäppar, pitprops eller sågstockar, bio// han sörjer 

 för, att den generation, som kominer efter honom, också må kunna göra det.* — 

 Men skall det utbyte, en kommande generation anses rättvisligen böra få ur 

 skogen ej reduceras till blott och bart julgranar och kvastkäppar, torde man 

 i detta citat närmast finna ett försvar — och ett kraftigt sådant — för ut- 

 hållighetsprincipen vid skogens skördande. Men hvar blifver den af, där en 

 för högt uppdrifven spekulationslusta kalhugger den ena skogen efter den 

 andra och kanske till på köpet i skyddet af lagens vantolkning från deras 

 sida, som äro satta att tillse lagens rätta efterlefnad. Det är nämligen inga 

 lunda sagdt, att en afverkare har rätt att kalhugga en skog, endast han 

 sedan genom en skogsodling söker betrygga återväxten. Finnas lämpliga 

 fröträd, växtliga ungskogsgrupper och markens beskaffenhet ej lägger hinder 

 i vägen, torde han enligt lagens klara ordalydelse vara skyldig att lämna 

 dessa, ty »ej må afverkning så bedrifvas» — — — 



Än mer. — I sin fortsättning säger lagen i samma paragraf 1 : »Har 

 sådan vanskötsel af skogsmark ägt rum, vare den, som låtit densamma komma 

 sig till last, pliktig att vidtaga de åtgärder, som för återväxtens betryggande 

 äro erforderliga.» — Häraf följer, att denna skogsodlingsmani i många fall 

 direkt leder till lagens öfverträdelse, ty afverkaren gör sig, vid kall^uggning 

 i större skala, skyldig till vanskötsel af skogsmarken. Att den i lagen här- 

 för stadgade påföljden: iakttagandet af de åtgärder, som för återväxtens be- 

 tryggande äro erforderliga — här alltså skogsodling — kommer till stånd, 

 är en nödvändig konsekvens af lagens öfverträdelse, men länder ej till ursäkt 

 nog stor att öfverskyla felet. Ty alla veta vi, att utsträckta kalhuggningar 

 i de allra flesta fall äro att hänföra till åtgärder, hvarigenom skogsmarken 

 tager skada och blir vanskött. Att solens och vindarnas ohämmade infly- 

 telser samt skogsogräsens hastiga besittningstagande af marken äro till stort 

 förfång för skogsföryngringen, behöfver jag väl ej i detta sammanhang vid- 

 röra. Härtill kommer än ytterligare ett ännu ej uttömdt kapitel om de 

 biologiska konsekvenserna i det ena och andra fallet. Äfven om det i detta 

 sammanhang ej lämpar sig att utveckla, torde det dock ej vara ur vägen att 

 påpeka det. Tänkom oss blott följderna för framtida skogar af: å ena sidan 

 ett följdriktigt urval undan för undan af de bästa fröträd, trakten har att bjuda 

 på; å den andra skogsodling med skogsfrö inköpt från långt aflägsna trakter 

 och klängdt ur kottar från alla möjliga slags träd. 



