OM LANSALLMÄNNIM. ARS BILDANDE. 



297 



Ser man slutligen denna tolkning från nationalekonomisk synpunkt, 

 måste man erkänna, att den till sina följder innebär motsatsen till sparsam- 

 het och klok hushållning med landets skogsvårdsmedel — åtminstone så länge 

 ej högre intensitet i skogshushållningen blifvit allmän å enskildas skogar. I 

 stället att först och främst, där markens beskaffenhet sådant medgifver, be- 

 gagna de resurser, naturen själf gratis lämnar oss för att ernå skogens för- 

 yngring, skulle vi använda dyra, penningslukande metoder för att få upp 

 skog, hvarvid samtidigt skogens uthålliga afkastning, som jag redan påpekat, 

 på det allvarligaste skulle äfventyras till men för kommande släkter, då ju 

 kalhuggning utan några inskränkningar städse skulle enligt denna uppfattning 

 af lagen vara afverkningsägarens oförgripliga rätt, endast han förbinder sig 

 att sedan skogsodla. 



Inför denna ensidiga tydning af lagen, som Värmlands länsjägmästare 

 för till torgs, må det förlåtas mig, om jag ej känner mig så hårdt träffad af 

 hans beskyllning om »stor okunnighet» rörande dess rätta tolkning, då hans 

 vederhäftighet i denna fråga förefaller något omtvistlig. 



Att behofvet af en kontrollerande och enande centralmyndighet för vårt 

 lands skogsvårdsstyrelser allt mera starkt gör sig gällande, har ingen lyckats 

 kraftigare framhålla än just samme länsjägmästare. 



Ty då skogsvårdsstyrelser i tillämpningen af vår nya skogslag kunna 

 anse sig berättigade till att göra sådana elimineringar ur lagen, som Värm- 

 lands läns skogsvårdsstyrelse gör — man får väl antaga att länsjägmästarens 

 tolkning är godkänd på »högre ort» — kan man naturligtvis tänka sig, att 

 andra skogsvårdsstyrelser också göra så, därvid måhända rent motsatta syn- 

 punkter göra sig gällande. Men hur går det då med den likformighet och 

 enhetlighet i tillämpningen, som alla ropa efter och utan hvilken lagen för- 

 lorar sitt väsentliga berättigande. Att å den ena sidan länsgränsen idel småle 

 mot skogshandlarnas manipulationer med de redan förut hårdt skattade sko- 

 garna och ur frikostig hand strö kring sig frö och plantor, men på den 

 andra sidan med vredgadt hot och bister misstänksamhet följa alla afverk- 

 ningar samt lägga hufvudvikten vid ett strängt »fiskaliserande» - - kanske 

 därtill delvis tvungna på grund af den beklagliga bristen i skogsvårdsmedels- 

 kassan — måste alldeles bringa lagen i misskredit. Men därhän kunna olika 

 åsikter och tydningar af lagens bokstaf leda. Och, hvilken vill ge sig? Alla 

 ha naturligtvis rätt. Afven om det torde möta svårigheter att i alla afseen- 

 den »på ett fullt korrekt jämförande sätt bedöma lagens verkan» i län så 

 vidt skilda som t. ex. Jämtlands och Malmöhus', bör detta dock ej vara äg- 

 nadt att afskräcka från genomförandet af en i möjligaste måtto likformig 

 tillämpning af skogslagen. Därvid kunde ju sådana län tänkas sammanförda, 

 inom hvilka mark- och tillväxt- samt afsättningsförhållandena äro i hufvud- 

 sak lika. Dessutom torde ingen kunna förneka, att likaväl som det i Jämt- 

 lands och Västernorrlands län ges marker så beskaffade, att föryngring genom 

 själfsådd svårligen eller ej alls låter sig göra, likaväl finnas trakter ända ner 

 i Hallands, Kristianstads och Malmöhus' län, där man genom naturlig för- 

 yngring ernått det ypperligaste resultat. 



Häraf framgår, att dock vissa enande hufvudsynpunkter kunna uppställas 

 för lagens tillämpning inom hela vårt land. Att närmare diskutera detaljerna 

 samt utarbeta programmet härför tillkommer säkerligen den samling af om- 

 bud för landets skogsvårdsstyrelser och öfriga i frågan intresserade och kun- 



