298 GUSTAF E. SVENSON. 



niga män, som ju förr dess hellre allmänt anses böra komma till stånd. 

 Men för kontinuerlighet i ett sådant programs tillämpning samt för undvi- 

 kande af slitningar mellan olika uppfattningar eller framtida vantolkningar af 

 lagen synes en centralmyndighet säkrast borga. En sådan anordning torde 

 äfven blifva det starkaste ryggstödet åt skogsvårdsstyrelserna, där enskilda 

 intressen måhända eljest alltför mäktigt skulle söka göra sig gällande. Huru- 

 vida en särskild styrelse, som ju blefve en dyrbar apparat, härför vore 

 lämpligare, än att inom kungl. domänstyrelsen anordna en ny rotel härför, 

 är en fråga, som torde behöfva en så allsidig belysning, att den ej nu och 

 i detta sammanhang låter sig uttömma. 



Hvad beträffar den tabell öfver länens inkomster till förmån för skogs- 

 vården, som herr N. uppställt, synes mig för detta fall endast skogsvårds- 

 afgifterna hafva bort anges, då det ju endast varit tal om dem, medan öfriga 

 bidrag böra utgå såsom ej alls stående i sammanhang med här dryftade fråga. 

 Då kommer tabellen också att ge ett helt annat och för vårt ämne mera 

 belysande resultat. Då visar det sig, att medan t. ex. Värmland har 5,6 

 öre per hektar, hafva Örebro och Uppsala län 0,8 öre, Västmanlands och 

 Stockholms län något öfver 2 öre, för att nu ej nämna Göteborgs och Bohus 

 samt Malmöhus' län, som ståta med respektive 0,15 och 0,16 öre per hektar. 



Betänker man så skillnaden i markens beskaffenhet i stort sedt inom de 

 olika länen, då fråga blir om användande af naturlig föryngring, visar sig 

 olämpligheten i den nuvarande fördelningen af skogsvårdsmedlen så mycket 

 tydligare. Procenten skogsmark, där föryngringarna ställa sig synnerligen 

 svåra och därför dyrbara dels på grund af markens stora benägenhet att 

 ogräsbindas, dels som följd af mycket gammal vanskötsel ställer sig väsent- 

 ligen olika. Att med siffror ange den olika procenthalten, låter sig tyvärr 

 ej göra. Men det kan man i alla händelser tryggt påstå, att den är störst, 

 där skogsvårdsmedlen nu äro minst. Inom de sistnämnda länen samt Upp- 

 sala och delar af Västmanlands län — många andra trakter, onämnda — 

 är den ojämförligt mycket större än i sådana län som Västernorrlands, 

 Jämtlands, Gäfleborgs, Kopparbergs och Värmlands. 



Innan jag afslutar detta genmäle, måste jag dock ge uttryck åt min 

 förvåning, då jag finner, att länsjägmästare Nilsson ur min förra uppsats 

 med anledning af riksdagens skrifvelse om länsallmänningars bildande drar 

 den slutsatsen, att jag förordar deras bildande för närvarande. Af hela min 

 uppsats framgår otvetydigt, att jag tvärtom ställer mig afvisande däremot, så 

 länge vi på annat håll ha bättre och med skogslagen mera överensstäm- 

 mande användning för skogsvårdsmedlen — och detta alldeles särskildt, då 

 fråga blir om de skogrika länen. Äfven om önskvärdheten af förvärf af 

 mark för återväxtens skull under vissa förhållanden är påtaglig, såsom jag 

 äfven i den uppsatsen dristat framhålla, har dock i densamma upprepade 

 gånger betonats, att medlen först och främst borde få användning i den rikt- 

 ning, lagen vill, samt att möjligen blifvande markförvärf borde anknytas 

 därtill och då själfförståendes såsom en åtgärd, som komme i andra 

 rummet. 



Uppsala i februari 1908. 



Gustaf K. Svenson. 



