F.N FÖRKLARING. 300. 



åsidosättande af skogsvårdens fordringar, under det att en del skogsägare se 

 i uttalandet en tillvitelse för afsiktlig skogssköfling. Jag har på intet vis 

 velat lägga en sådan innebörd i mina yttranden, och beklagar lifligt att de 

 fått en sådan tolkning. 



För att nu söka närmare analysera uttrycket »skogligt samvete», så har jag 

 därmed menat en utpräglad känsla af, att skogen är en lefvande organism, 

 som för att nå sin största fullkomning fordrar en kärleksfull omvårdnad, 

 byggd på en noggrann kännedom om alla dess lifsbetingelser, och att de af 

 naturen gifna lagarna för skogens tillväxt och föryngring ej ostraffadt kunna 

 åsidosättas. Ju djupare inblick man genom studier får uti den beundrans- 

 värda planmässighet, som ger sig tillkänna i växtvärldens alla lifsyttringar och 

 ju mer man kommer under fund med den intima växelverkan, som råder 

 mellan skogens utveckling och de omgifvande förhållandena, dess starkare 

 måste man känna ansvaret för hvarje rubbning i detta invecklade lefvande 

 maskineri. En sådan rubbning måste ju för skogens tillgodogörande ske, 

 men den kan från skogshushållningssynpunkt försvaras endast om den före- 

 tages med omsorgsfullt iakttagande af de lagar, naturen stadfäst för skogens 

 ändamålsenliga utveckling och fortbestånd. Skogen har säkerligen såväl i 

 naturens stora hushållning som för kommande människogenerationer en så 

 stor betydelse, att vi icke kunna vara berättigade att vid dess utnyttjande 

 ha enbart egoistiska syften för ögonen. För att finna den rätta medelvägen 

 mellan dessa olika hänsyn fordras hos skogsmannen just ett skogligt samvete 

 i den bemärkelse jag ofvan antydt, och hvilket torde blifva dess mera ut- 

 veckladt ju grundligare utbildning skogsmannen fått, d. v. s. ju bättre kän- 

 nedom han äger om skogens allmänna biologi och förutsättningarna för 

 skogens rätta tillgodogörande. Saknar en person, som blir satt såsom ledare 

 af en skogs skötsel och förvaltning, detta skogliga samvete, så låter han i 

 sin sträfvan efter stora ekonomiska utbyten lätt nog omedvetet förleda sig till 

 åtgärder, som förr eller senare medföra de faror jag anfört. 



En skogsägare åter, som själf ej äger någon djupare kännedom om sko- 

 gens lifsbetingelser och som på grund af förhållanden, öfver hvilka han ej 

 alltid är herre, nödgas på kortast möjliga tid omplacera de värdekapital 

 skogen representerar, eller som af ena eller andra anledningen vill kräfva 

 den största möjliga tillfälliga afkastning af skogskapitalet, äfven om därige- 

 nom vissa af honom kanske ej till räckvidden fullt insedda vådor skulle i 

 framtiden kunna uppstå, han väljer helt naturligt hellre en tjänare, som, lika- 

 ledes omedveten om eller underskattande dessa vådor, med friskt mod griper 

 sig an med att söka skaffa stora utbyten af skogen för de närmaste åren, 

 än en tjänare, som fullt underkunnig om hvad som kan stå på spel, tvekar 

 att gå principalens alla önskningar till mötes. 



Att vidare en person, som för sin utkomst är i hög grad beroende af 

 i hvad mån han kan gå en principals fordringar till mötes och som där- 

 jämte endast har en tämligen oklar föreställning om, huru mycket som under 

 gifna förhållanden kan tagas ur skogen, utan att dennas af kastningsförmåga 

 för framtiden äfventyras, i det längsta drager sig för »att tala ett nog kraf- 

 tigt språk», det synes mig så mänskligt, att jag endast kan förvåna mig öfver 

 att någon däraf kunnat taga anstöt. 



Slutligen vill jag på det kraftigaste betona, att jag med den använda 

 pluralformen »skogsägarne» ej afsett alla skogsägare. Jag är den förste att 



