3 12 



HOLLGREN. 



dessa angrepp blott ske på enstaka individer och tidigt på morgnarna, har 

 man svårt att ertappa förbrytaren. Rörande dessa ekorrens angreppp på 

 tallen känner man ej, säger författaren, orsaken därtill. Aret om har ekorren 

 hållit till i beståndet utan att göra någon skada, men så uppstår kalamiteten 

 plötsligt. Man har gissat på att kottbrist och ett isoleradt läge af skogsom- 

 rådet samt ett djupt snötäcke å marken, som hindrat ekorren att vandra ut 

 till andra trakter, skulle härvid vara inverkande. 



Då ekorren, vidare äfven förtär en mängd barrträdsfrön samt ek- och 

 bokollon, kan han under de år. då tillgången på dessa frukter är ringa, 

 göra stort förtret. Då han sedan vid annalkande fröår å granen uräter 

 blomknopparna på årsskotten, då han i plantskolorna och å hyggena förstår 

 sig på att uppkrafsa och förtära de utsådda ollonen, samt då han slutligen 

 visat sig opålitlig i afseende å små fågelungar och småfågelägg; då han med 

 ett ord är att i skogen jämföra med råttorna i husen, så förordar prof. 

 Altum att, där han visar sig märkbart skadlig, han något efterhålles och 

 detta i tid, innan han hunnit göra allt för stor skada. Visar han sig där- 

 emot ej göra något afsevärdt ofog och uppträder han i begränsadt antal, 

 bör dock ej utrotningskrig proklameras mot honom. Han sprider nämligen 

 lif i de djurfattiga, ödsliga stora barrskogarna; man vill ej sakna honom 

 där. I dufhöken, i ufven, i räfven, i örnen och i mården äger han ju för- 

 följare tillräckligt ändå, utan att människan också skall döda honom i större 

 omfattning än som är alldeles nödvändigt. Är det sedan så, att dessa hans 

 ofog framkallas af nöd, då har man att vid domens afkunnande öfver honom 

 häruti se en förmildrande omständighet. 



C. A. Hallgren. 



