kran skogsvArdsstyrelserna. 31g 



Den af afverkaren uttalade uppfattning, att syn enligt ofvanberörda lag- 

 rum icke skulle kunna lagligen ske, med mindre afverkare och markägare 

 vore kallade till synen, torde icke ha kommit under domstolens ompröfning, 

 då afverkaren förklarat, att från hans sida i allt fall medgifvande läm 

 att synen finge företagas. 



Emellertid, äfven om afverkaren icke varit kallad till synen och icke 

 medgifvit, att densamma ändå finge företagas, förefaller det, som om dom- 

 stolen icke kunnat underlåta att anse förrättningen såsom laglig. I skogs- 

 vårdsförfattningarna finnes ingenstädes föreskrifvet, att dylik kallelse skall ske, 

 och motiven nämna heller intet därom. I såväl skogskommitténs lagförslag 

 som det i jordbruksdepartementet utarbetade lagförslaget samt den vid 

 riksdagen 1903 framlagda kungl. propositionen förekommo visserligen be- 

 stämmelser, att vederbörande afverkare eller markägare skulle lämnas tillfälle 

 att förklara sig i ärendet, men detta skulle ske öfver synemännens redogö- 

 relse och förslag och hos Konungens befallningshafvande i länet, sålunda 

 efter synen. 



A andra sidan lärer det ju få medgifvas, att det i många fall kan vara 

 lämpligt, att samtliga intresserade - - således både skogsvårdsstyrelsen och 

 afverkaren samt skogsmarksägaren — äro vid synen närvarande, så att saken 

 kan bli på en gång fullt utredd. Men blefve det föreskrifvet, att synen icke 

 kunde med laga verkan företagas, såvida icke afverkaren eller markägaren 

 eller båda åtminstone kalla/s till synen, skulle en mängd svårigheter uppstå 

 t. ex. genom att vederbörande hölle sig undan för delgifning eller i sista 

 stunden genom fingeradt aftal öfverläte afverkningsrätt eller äganderätt till 

 marken till andra personer. Och då för meddelande af afverkningsförbud 

 det förutsattes, att vederbörlig syn hållits, skulle gifvetvis den redan så svaga- 

 bestämmelsen om sådant förbud bli ännu mera betydelselös. 



I slutet af ofvananförda skrifvelsen finner afverkaren befogenheten af skogs 

 vårdsstyrelsens anspråk på ersättning för synekostnaderna äfven eljest vara 

 tvifvel underkastad. Beträffande denna invändning har domstolen ingått i 

 pröfning och därvid ogillat densamma. 



I de lagförslag, som ligga till grund för gällande lagstiftning i ämnet, 

 fanns föreskrifvet, att den som (af Konungens befallningshafvande, såsom det 

 då föreslagits) erhållit föreläggande efter syn, att vidtaga skogsåterväxtåtgärder. 

 skulle jämväl godtgöra skogsvårdsstyrelsen synekostnaderna. 



Riksdagen, som till domstolarna ville öfverflytta befogenheten att med- 

 dela föreläggande af nyss nämnd art, borttog också bestämmelserna om svne- 

 kostnadernas gäldande, under följande motivering: »Då talan blifvit instämd 

 till domstol, tillkommer det denna att i det slutliga utslaget efter allmänna 

 rättsgrundsatser pröfva framställda anspråk på ersättning för kostnader i målet, 

 däribland äfven kostnaden för den enligt 2 § verkställda undersökning. Om 

 däremot förfarandet ändas med en mellan skogsvårdsstyrelsen och vederbö- 

 rande skogsägare eller afverkningsrättsinnehafvare träffad öfverenskommelse, 

 lärer denna öfverenskommelse jämväl komma att omfatta kostnadsfrågan. 

 Riksdagen finner därför de i förevarande paragraf af Eders Kungl. Maj:ts förslag 

 meddelade bestämmelser böra såsom obehöffiga utgå.» 



Samtliga skogsvårdsstyrelser lära väl ha i sina reglementen fått sig af 

 Kungl. Maj:t förelagdt att tillse, det öfverenskommelse enligt 3 g af lagen 

 angående vård af enskildes skogar kommer att omfatta jämväl kostnaden 



