350 DISKUSSION. 



II. 



Diskussion. 



Jägmästaren P. O. Welander : Den fråga, som här afhandlats, berör på 

 det närmaste statens revirförvaltare, och det kan därför vara skäl att den 

 kommer under debatt. Då ingen tyckes vilja yttra sig, vill jag säga några ord. 



Inledaren sade, att skogshushållningen skulle omfatta icke endast fram- 

 bringande af skog utan äfven tillgodogörandet af densamma. Det kan vara 

 tu tal därom. Enligt min åsikt hör till skogshushållningen egentligen endast 

 produktion af skog. Tillgodogörandet af densamma är en förädlingsverk- 

 samhet, som snarare tillhör industriens män, och hvarmed skogshushållningen 

 icke med nödvändighet bör vara förbunden, såsom ofta i vårt land fram- 

 hålles; man kan nog vara skogshushållare utan att vara virkesförädlare och 

 tvärtom. Det är egentligen en del smärre skogsägare och staten, som idka 

 egentlig skogshushållning, d. v. s. enbart producerande verksamhet. Nu har 

 föredraganden framhållit, hvilken stor vinst staten skulle få af sina skogar, 

 om vi sålde virket afverkadt och apteradt, d. v. s. i mer eller mindre grad 

 blefve virkesförädlare. Han har räknat upp en hel del siffror för att bevisa, 

 hvilken vinst staten skulle hafva, om virket förädlades och såldes vid järn- 

 vägsstation och dylika platser mot om det såldes på rot. Jag kan icke förstå, 

 att dessa siffror bevisa, hvad jag uppfattat, att han ville säga. Nettovärdet 

 på rot kan icke ändras, vare sig jag säljer trädet på rot eller upparbetadt 

 till trådrullar, tändstickor eller dylikt. Hvad föredraganden visat är endast 

 att, om jag kör virket till järnvägsstation, får jag i de anförda exemplen 

 mera betaldt, därför att konkurrensen där är större. Det är en annan sak. 

 Jag kan få lika stort värde vid försäljning på rot som om jag säljer virket 

 förädladt, blott konkurrensen i förra fallet är tillräcklig. Man har hittills vid 

 svenska statens skogshushållning ansett lämpligt, att industrien öfvertager 

 förädlingen af virket och en vinst bör den väl hafva på denna verksamhet. 



Här gäller det en viktig principfråga. Skall staten öfvergå till att 

 drifva äfven virkesförädlande verksamhet eller skola vi nöja oss med att 

 vara endast virkesproducerande? Skulle vi till någon nämnvärd omfattning 

 öfvergå till att blifva industriidkare, behöfves en omläggning af vår förvalt- 

 ning. Men klart är, att det i vissa fall kan vara nödvändigt att sälja upp- 

 hugget virke, där nödig konkurrens saknas för försäljning rotstående. Saken 

 ställer sig olika på skilda orter. En betydelsefull fördel af att upphugga 

 virket är emellertid, att man får en säkrare kubering. Detta är en viktig 

 sak, men dock icke tillräckligt skäl för att vi allmänt skola blifva virkes- 

 förädlare. Föredraganden sade, att en skogstjänsteman icke vågar klämma 

 till och taxera träden så högt som han borde. Det kan jag icke förstå. 

 Man får icke vara rädd att sätta den kubikmassa på trädet, som det bör 

 hafva. Sannolikt är, att det begås misstag vid taxeringarna, ehuru de icke 

 blifva upptäckta, ty virkesköparna tala helt naturligt icke om en för låg 

 kubering, då de köpa af staten. En sak skulle emellertid staten härvid 

 kunna göra, som skulle betala sig, nämligen att här och hvar årligen för- 



