362 A. WAHLGREN. 



är starkt hotad i vårt land. En gång talrik i våra stora ödeskogar har 

 han med dessas utnyttjande blifvit allt sällsyntare. Björnstammens af- 

 tagande gick i början ganska långsamt. Under det att t. ex. enligt 

 tillgängliga uppgifter under tioårsperioden 1827 — 1836 fälldes i medel- 

 tal årligen 135 st. björnar, var siffran för åren 1861 — 70 ännu omkring 

 106 om året. Därefter skedde aftagandet ytterst hastigt så att på 1890- 

 talet endast omkring 15 björnar årligen dödades, hvilket antal på 1900- 

 talet ytterligare sjunkit till omkr. 1 1 om året. Dessa siffror tala ett 

 tydligt språk. Ingen naturvän kan väl vilja Vara med om detta ståt- 

 liga, under nuvarande förhållanden jämförelsevis oskadliga rofdjurs full- 

 ständiga utrotande. Såväl naturskyddskommittén som Domänstyrelsen 

 hafva ansett, att björnen ej längre bör räknas bland de skadliga rof- 

 djur, som må förföljas äfven på annans mark och i öfrigt där de till- 

 fälligtvis anträffas. Ej heller borde björn utan särskildt nådigt tillstånd 

 få fällas vare sig å marker, där jakten är kronan förbehållen eller där 

 jakten i öfrigt är fri, såsom å oafvittrad skog och kronan vid afvittring 

 i de norra länen tillfallen öfverloppsmark. Beträffande sistnämnda mar- 

 ker föreslår Domänstyrelsen, att uttrycket »oafvittrad skog» i jaktstad- 

 gans 4. §, hvilket af naturskyddskommittén bibehållits, måtte ändras 

 till »oafvittrad kronopark» och att en särskild bestämmelse måtte ut- 

 färdas, att jakten å renbetesijällen i Jämtlands län förbehålles kronan, 

 dock att, med undantag för björnen, jakten å berörda marker må ut- 

 öfvas af lapparna i närmaste öfverensstämmelse med hvad härom stad- 

 gas i lagen om de svenska lapparnas rätt till renbete i Sverige. Då 

 björnen, ehuru af öfvervägande fredlig natur, dock kan tänkas komma 

 att vid ett eller annat tillfälle lägga sin rofdjursnatur i dagen på ett 

 för människor eller hemdjur ödesdigert sätt, har naturskyddskommittén 

 föreslagit, att björn må dödas äfven å mark, där jagt å björn eljes en- 

 ligt förslaget ej är tillåten, när det sker till försvar mot angrepp å per- 

 son eller egendom, dock att djur som sålunda dödas tillfaller jordäga- 

 ren. Domänstyrelsen vill hafva befogenheten att å dylik mark döda 

 björn utsträckt till att gälla äfven björn, som bevisligen förut angripit 

 människor eller slagit hemdjur. 



Ehuru sistnämnda tillägg kan tänkas gifva anledning till oberätti- 

 gade björnförföljelser, då man ju af lätt förklarliga skäl kan komma att 

 »taga fel på person», så ligger dock genom bestämmelsen, att under 

 dylika förhållanden fälld björn skall tillfalla jordägaren, en stark hämsko 

 på den alltför nitiske björnjägaren. Det kan ej heller förnekas, att 

 björnens uppträdande understundom är sådant, att tillägget är väl på 

 sin plats. En björn, som t. ex. fått för vana att slå kreatur, kan näm- 

 ligen vara ytterst svår att komma åt under den tid, då marken är snö- 



