DOMÄNSTYRELSENS FÖRSLAG TILL ÄNDRING I JAKTSTADGAN. 36; 



fri, och det bör dä ligga i det allmännas intresse att tillfälle står öppet, 

 att uppsöka rofdjuret vid spårsnö eller i idet. Emellertid synes det mig 

 som om i dessa förslag ordet »jordägaren» rätteligen borde utbytas mot 

 »jakträttsinnehafvaren», och att vid de tillfällen, då Domänstyrelsens 

 tilläggsbestämmelse skulle komma att tillämpas, anmälan om jakten, där 

 förhållandena så medgåfve, på förhand gjordes hos jakträttsinnehafvaren. 

 Mången jakträttsinnehafvace skulle nämligen helt visst sätta värde på, 

 att själf få vara med om dylik skadebjörns fällande. 



Beträffande öfriga »skadliga rofdjur» har naturskyddskommittén före- 

 slagit, dels att skottpenningar af statsmedel ej längre böra utbetalas för 

 lo, hvilket djur numera är mycket sällsynt, dels att örn och falk böra 

 utgå ur förteckningen på de skadedjur, som få fällas hvarhelst de till- 

 fälligtvis anträffas. I fråga härom har Domänstyrelsen varit af den me- 

 ning, att örn torde böra få dödas äfven å mark där jakten efter denna fågel 

 eljes ej är tillåten, när det sker till försvar mot angrepp å person eller 

 egendom, hvarjämte styrelsen föreslår, att bland de djur, som få dödas 

 hvarhelst de tillfälligtvis anträffas, äfven måtte räknas gräfling och kråka. 

 Sistnämnda tillägg har skett i jaktvårdens intresse, men det torde kunna 

 ifrågasättas, om jaktvården verkligen vinner något på detta tillägg. 



För egen del ställer jag mig ganska tveksam gentemot nyttan af »till- 

 fälligtvisparagrafen» i nu gällande jaktstadga (§ 10 och ii) för så vidt 

 det gäller södra och mellersta delarna af landet, där jakträttsförhållan- 

 dena dels redan äro, dels visa tendenser att blifva mer ordnade. De 

 skadliga rofdjur, som i ordets rätta bemärkelse tillfälligtvis dödas, äro 

 så ytterst få, att de näppeligen kunna spela någon roll för rofdjursstam- 

 mens nedbringande. Däremot kunna jaktstadgans bestämmelser i detta 

 hänseende ofta nog användas såsom täckmantel för åtskilligt ofog, och 

 en jakträttsinnehafvare har ej sällan direkt förargelse af desamma. Jag 

 känner åtskilliga fall då räf, som drifvits af hundar t. ex. öfver en lands- 

 väg, skjutits och anammats af en »tillfälligtvis» på vägen stående främ- 

 mande jägare. Likaledes känner jag fall, då en räf, som tröttkörts el- 

 ler ihjälbitits af stöfvare, tagits af »tillfälligtvis» tillstädeskommande per- 

 soner. Detta ä r icke angenämt för jakträttsinnehafvaren-jägaren, som 

 kanske följt drefvet hela dagen och till sist på ett snöpligt sätt går 

 miste om sitt byte. Både räf, mård och utter äga numera så högt pen- 

 ningvärde, att snart sagdt hvarje jakträttsinnehafvare helst själf vill taga 

 hand om de djur af dessa arter, som vistas å hans mark. I norra de- 

 larna af landet däremot, hvarest förhållandena till stor del ännu kunna 

 anses motsvara dem som rådde öfver större delen af vårt land, då den 

 ifrågavarande, helt säkert från början väl motiverade paragrafen kom till, 

 torde stadgandet fortfarande kunna äga berättigande. 



