DOMÄNSTYRELSENS FÖRSLAG TILL iNDRING I JAKTSTADGAN. 365 



skadas genom hagelgevär än genom förlupna kulor från finkalibriga, 

 långskjutande gevär. Konsekvensen skulle då fordra att man äfven för- 

 bjöd användande af hagelgevär till jakt. Jag är därför böjd att sätta 

 farlighetssynpunkten i andra rummet, naturskyddet däremot i första. 



Det långskjutande, finkalibriga mausergeväret af arméns modell har 

 på grund af den starkt utbredda skytterörelsen nått mycket stor sprid 

 ning bland befolkningen och det är synnerligen lätt att erhålla ammu- 

 nition till detsamma. På grund af sin stora skottvid och träffsäkerhet 

 samt ringa knall är det i handen på en någorlunda god skytt ett förö- 

 dande vapen mot den i trädens toppar sittande skogsfågeln, särskildt tjädern. 

 Utan öfverdrift kan sägas, att denna fågels existens mångenstädes är starkt 

 hotad genom detta vapens allmänna och hänsynslösa användande. Men 

 äfven för vårt värdefullaste vildbråd, älgen, är armégeväret ett verk- 

 ligt gissel. Och detta på den grund att den i regel använda arméns 

 ammunition med helmantlade kulor är alldeles olämplig för ett hastigt 

 dödande af ett så stort djur som älgen. Visserligen kan man genom 

 en jämförelsevis lätt procedur framkalla en explosiv verkan af kulan då 

 hon träffar djurkroppen, hvarigenom, därest ädlare delar råkas, en has- 

 tig död åstadkommes, men på grund af vapnets stora skottvidd frestas 

 den samvetslöse skytten att skjuta på sä långa håll, att utsikterna till 

 en god träff äro mycket små, och härigenom vållas att djuren kunna 

 bibringas ohyggliga men ändock icke eller endast långsamt dödande 

 sår. I den oerfarne och samvetslöse älgskyttens hand blir vapnet i fråga 

 till ett verkligt tortyrredskap för älgen. 



Af dessa skäl anser jag att det vore en lycka för vårt högre ville- 

 bråd om det finkalibriga armégeväret ej finge till jakt användas. 



Om Domänstyrelsens förslag vinner bifall, skulle visserligen detta 

 armégevär hemfalla under förbudet, men samtidigt skulle en hel del 

 andra för jaktbruk fullt afpassade gevär, t. ex. de bättre s. k. salongs- 

 gevären och mindre fågelstudsarna, äfven blifva förbjudna, hvilket från 

 jaktvårdssynpunkt vore att beklaga, emedan de äro särdeles ändamåls- 

 enliga för att fälla kråkor, doppingar m. fl. jaktbanans snyltgäster. 

 Bäst och enklast träffar man frågans kärnpunkt om man förbjuder att 

 till jakt använda finkalibriga kulgevär och karbiner af armémodell. 



Det har från vissa håll häfvats, att man skulle vinna de med 

 den framkastade frågan afsedda syftemålet genom att förbjuda bruket 

 af mantlade kulor till jagt. Detta vore dock att skjuta vid sidan om 

 målet. Man skulle i så fall ej få använda de för älgjakt utomordentligt 

 verksamma 3/ 4 eller l / 2 mantlade kulorna till de moderna 8 mm. jakt 

 studsarna. Förbudet skulle inleda en fullständig tillbakagång af den 

 nyare jaktgevärstekniken, som mer och mer öfvergått till konstruktion 



