368 DISKUSSION. 



II. 



Diskussion. 



Doktor Grönberg: Det är särskildt en synpunkt i herr Wahlgrens föredrag, 

 som jag skulle vilja yttra ett par ord om. Han betonade nämligen frågan 

 om den s. k. tillfällighetsparagrafen. Det är ej tvifvel om att icke denna 

 paragraf, då den ursprungligen stipulerades, hade sitt fulla berättigande. Med 

 den stora mängd skadliga rofdjur man då hade, måste jaktvården särskildt 

 rikta sig mot dessas utrotande, och då är det klart, att man skulle vara tack- 

 sam för den hjälp, man kunde få af en tillfällig skytt, äfven om han icke 

 hade jakträtt på marken ifråga. Det är så att säga en vildmarkslagstiftning, 

 hvilken under äldre tider som sagdt haft sitt berättigande. Men i södra och 

 mellersta Sverige, där man fått mera ordnade jakträttsförhållanden, passar 

 den icke längre. När en lag ej öfverensstämmer med tidens kraf, är det 

 bäst, att man slopar den eller ersätter den med en annan. Om emellertid 

 i någon del af landet förhållandena fortfarande äro sådana, att stadgandet 

 kan ha sitt berättigande, bör man icke tveka att bibehålla det där, fastän 

 man härigenom finge olika bestämmelser för olika delar af landet. Häremot 

 kunna måhända göras vissa formella invändningar, men jag tror, att det vore 

 synnerligen lyckligt, om man icke hyste för stora betänkligheter härutinnan, 

 ty den diskussion, som privat och offentligt förts under de senaste tio, fem- 

 ton åren angående jaktstadgan och densammas brister, har bragt mig till den 

 uppfattningen, att det enda sättet att få en ordentlig, för vårt lands olika 

 delar passande jaktstadga är att skilja på en sydsvensk och en norrländsk 

 sådan. Vi ha ifråga om fridlysningstiden ett erkännande af principen, »men 

 äfven i en del andra stadganden bör man skilja på förhållandena i Skåne 

 och i Lappmarken. Det är omöjligt att stifta en lag på detta område, som 

 passar för så vidt skilda trakter. Detta kan vara en början till ett särskil- 

 jande, och då jag tror, att i framtiden dessa synpunkter skola vinna beak- 

 tande, anser jag dt t lämpligt, om öfvergången mildras genom sådana här 

 bestämmelser. 



Angående fridlysningstiderna, som här berörts, skulle mycket vara att 

 säga, men då det är detaljfrågor, som icke intressera mötet, vill jag förena 

 mig med herr Wahlgren därutinnan, att i stort sedt de af domänstyrelsen 

 föreslagna tiderna äro tillfredsställande. 



Landshöfding Holmqvist: Jag skall mycket litet förlänga diskussionen. Jag 

 vill endast meddela en upplysning, som kan vara af ett visst intresse, då det 

 gäller att bedöma det finkalibriga mausergevärets ställning såsom jaktvapen. 

 Den framställning, som Svenska jägareförbundet gjort till Kungl. Maj: t i denna 

 fråga, föranleddes i viss mån af en till jägareförbundet gjord framställning 

 från Dalarnes jaktvårdsförening. Anledningen till denna föreningens hem- 

 ställan grundade sig på föreningens allmänna kännedom om den uppfattning, 

 som särskildt i dalabygderna bildat sig om mausergeväret, i viss mån med 

 hänsyn till jaktförhållandena men särskildt ur farlighetssynpunkt. 



Emellertid hade dels i den allmänna pressen och dels man och man 

 emellan framhållits en viss tvekan, om verkligen ett sådant allmänt förkastande 

 af mausergeväret såsom jaktvapen hade sin rot i folkuppfattningen. Därför 



