376 ARVID NILSSON. 



räckvidd skulle fixeras olika för olika orter med olika marker eller virkes- 

 afsättningsförhållanden, men från praktisk synpunkt är det ju ej möjligt 

 att göra detta önskvärdt detaljeradt. Ej heller är detta nödvändigt. 

 Skogens stora värde för vårt land är väl tillräckligt skäl för ingripande 

 mot storafverkningar i lifskraftiga skogar före den ålder, vid hvilken rätt 

 skötta skogar i allmänhet förlora sin nöjaktiga förräntningsförmåga. Det 

 är sålunda möjligt och lämpligt att särskilja endast ett fåtal stora ålders- 

 zoner. Här i mellersta Sverige anser jag 50-årsåldern vara den lägsta 

 tänkbara, då, såsom förut nämnts, massatillväxten nära nog ensam gifver 

 den erforderliga räntan vid denna ålder. Med hänsyn till den stora kva- 

 litétillväxten i medelålders skogar torde det vara befogadt att öka nyss- 

 nämnda ålder med ett eller två 10-tal år. 



Åldern torde lättast bestämmas vid vanlig stubbhöjd. 

 För att erhålla likhet vid åldersbestämningen i olikåldriga skogar 

 borde viss norm härför på förhand bestämmas. 



En afsevärd olägenhet möter tillämpningen af en ungskogslag i här- 

 ledda eller s. k. sekundära bestånd. Härleder sig ett bestånd från s. k. 

 marbuskar af högre ålder är ju ungskogslagen maktlös. Vi hafva ju 

 t. ex. 40-åriga träd, som till följd af beskuggning ej äro mera än tums- 

 grofva. Då dylika bestånd likväl ofta äro särdeles växtliga efter friställ- 

 ningen, böra äfven dessa nås af lagen. Detta önskemål kan äfven i 

 rimlig grad uppfyllas, om det på förhand bestämmes, att åldern i se- 

 kundära skogstyper beräknas på särskildt sätt. Åldern hos den i under- 

 tryckt tillstånd utvecklade innersta stamdelen kan t. ex. angifvas till 

 hvad den sannolikt skulle hafva varit, om stammen från början varit 

 ursprunglig. Fördenskull borde på förhand fixeras, huru många årsringar 

 den ursprungliga skogen i allmänhet uppvisar vid stubbhöjd vid en stam- 

 groflek af 1, 2, 3 cm. etc. upp till visst fixeradt centimetertal. Behöfligt 

 torde ju vara att på förhand bestämma en maximigräns, inom hvilken 

 hänsyn till trädets tidigare undertryckta ställning skall tagas. Syftet är 

 ju endast att bevara de mest lifskraftiga bestånden, och ju gröfre ett 

 helt undertryckt träd är vid friställningen desto äldre och mindre utveck- 

 lingsbart får man förutsätta, att det i genomsnitt är. Någon tillitsfull 

 norm för fixerandet af denna maximigräns för hänsyn till marbusken 

 torde visserligen ej finnas, men då det från praktisk synpunkt är påtag- 

 ligt, att rimlig sådan hänsyn bör tagas, är det enligt mitt förmenande 

 endast att bestämma en gräns trots risken, att den i vissa enstaka fall 

 kan visa sig olämplig. 



Beträffande bestämmelsen om huru mycket man lagenligt skulle få 

 afverka i af lagen berörda skogar, bör enligt min mening denna bestäm- 

 melse inbegripa, att dessa skogar skola vårdas och att vid a/verkningar 



