OM BEHOrVET AF EN UNGSKOGSLAG. 



Det är endast ett uttryck i föredragandens anförande, som jag fast mig 

 vid. Han sade: :>en länsjägmästare nodgas nu åse huru en i afra 



kas till 6'X3".» Jag tror detta vara att drifva laissez-allersystemet för 

 och anser, att vi med stöd af den lag vi redan hafva mycket val och fullt 

 lagligt kunna ingripa och så val reglera en dylik afverkning, som rentaf 

 förhindra den, då man väl med fog kan säga, att en afverkning till 6' x 3" 

 utföres så, att den strider mot § 1 af skogslagen som säger, »att afverkning 

 ej må så bedrifvas, att återvä.xten uppenbarligen äfventyras». 



Länsjägmästare Arvid Nilsson: Gentemot jägmästaren Dybeck vill jag fram- 

 hålla, att frågan om hvad som är rätt eller orätt enligt vår ofullkomliga 

 återvaxtlag är hvad vi så småningom skola utreda. Det föreligger olika 

 meningar i denna (råga, såsom jägmästare Dybecks yttrande gifver vid handen, 

 och dessa olika meningar kunna ju hafva skal för sig, då de förefinnas. Men 

 det är en sak, som ligger vid sidan af denna fråga, och den kan väl därför 

 icke lämpligen göras till föremål för diskussion i detta sammanhang. 



Jägmästare Ernst Andersson: Herrar Nilssons och Dybecks replikväxling 

 nyss ger mig anledning påpeka den stora olikhet, som förefinnes i deras 

 sätt att tillämpa nu gällande skogslag, oaktadt de äro anställda som läns- 

 jägmästare inom tvenne till h varandra gränsande landstingsområden. 



Jag ber få framhålla detta som en illustration till hvad jag förut anfört 

 rörande omöjligheten att formulera en skogsvårdslag så, att objektivitet vid 

 lagens tillämpning med nödvändighet ernås och så, att tvetydning, som alltid 

 innebär orättvisa, undvikes. 



Landshofdingen Holmquist: Herr ordförande, mina herrar! Jag har- haft 

 den äran att under en treårsperiod sitta såsom ordförande i Dalarnes skogs- 

 vårdsstyrelse. Därunder har jag naturligtvis icke kunnat förvärfva hvad jag 

 icke ägde, då jag inträdde i styrelsen, nämligen fackmannainsikter i det ämne, 

 som här diskuteras, men det är gifvet, att jag under denna tid förvärfvat en hel 

 del erfarenhet, och då jag tror, att ytterst få af ordförandena i skogsvårdssty- 

 relserna äro här närvarande, så skall jag tillåta mig att i den förevarande 

 frågan, som jag anser vara af ganska vital betydelse för vår skogsvårdslag- 

 stiftnings framtid, yttra några ord. 



Den återvaxtlag, som nu existerar, har, om man vill vara rättvis, enligt 

 min tanke åstadkommit ganska mycket godt. Det har kanske icke skett till 

 följd af denna lags inneboende juridiska styrka, ty de olika juridiska element, 

 som ingå i den lagen, hafva verkligen fått så vaga uttryck och tagit sig en 

 sådan form att, rent juridiskt sedt, lagen i själfva verket är en sorts lagtrasa. 

 Och läser man de motiv, som ligga till grund för lagarbetet, så finner man, 

 att det i viss mån varit statsmakternas mening, att lagen skulle få en sådan 

 form. Det var ett första pröfvande steg i en riktning, där en sorts statlig 

 moral mot mycket motstånd tvingat fram lagen, och därför blef den skrifven 

 såsom den blef skrifven. Men trots detta har lagens blotta tillkomst och 

 blotta fortvaro bringat, jag må säga, ett nytt lif på skogsvårdens gebit. Det 

 har blifvit en sorts stadga i uppfattningen för en stor mängd af vårt lands 

 främsta och bästa krafter, så att i den lagen låg trots dess ordalydelse en 

 stor kraft. Det var första steget. Det andra steget bör efter min uppfattning 

 gå just i den riktning, som af inledaren här har angifvits. Det första steget 

 följde på det allmänna ropet: Skog för den skog, som tages; tänk på fram- 

 tiden, som också har rätt att skörda. Det andra ropet blir: När den homo- 



