4 1 6 DISKUSSION. 



han anser nödig för utförande af vissa praktiska arbeten, afråder han stats- 

 makterna att begagna det medel till meddelande af en sådan, som ligger 

 uti användande af realskolan som utgångspunkt för den fackliga undervisningen. 

 Detta synes mig vara en motsägelse, hvilken jag har svårt att förklara. 



Herr Wallmo har sagt, att de arbeten, hvilka skulle anförtros skogsskole- 

 utbildade personer, skulle utföras under ledning och kontroll af högskole- 

 utbildade. Sid. 385 säger han emellertid, då han talar om ledningen af de 

 arbeten, som utföras af de s. k. »lägrekursarna», att det med de stora 

 arealer, som det i Norrland är fråga om, näppeligen låter sig göra att an- 

 ordna denna ledning på ett effektivt sätt. Huru man då skall kunna göra 

 det beträffande de skogsskoleutbildade, utan att i administrationskostnader 

 nedlägga betydande belopp på anställande af ett flertal från högskolan ut- 

 examinerade, förstår jag ej. Och huru detta skall kunna blifva en billigare 

 administrationsform, såsom hr Wallmo påstår, är mig likaledes obegripligt, 

 då man väl får antaga, att dessa senare kräfva högre aflöningsvillkor än de 

 från ett skogsläroverk utgångna. 



I sin önskan att till fördel för de från skogshögskolan utexaminerade 

 söka bevisa den lägre kursens, resp. ett skogsläroverks, obehöflighet, synes 

 mig reservanterna hafva släppt ur sikte det verkliga sakläget i denna fråga. 

 Det må därför tillåtas mig att här söka gifva en sammanträngd framställning 

 af detta. Vår ungdoms skolutbildning försiggår nu så att säga på tre plan: 

 folkskolan, realskolan och gymnasiet. Hrr reservanter önska, att endast de, 

 som genomgått den första och sista af dessa utbildningsanstalter, skola hafva 

 tillfälle att erhålla en på basis af sin skolbildning fotad skoglig fackbildning. 

 De däremot, som aflagt realskoleexamen och ej hafva tillfälle att idka vidare 

 skolstudier samt aflägga mogenhetsexamen, måste, om de önska skoglig fack- 

 bildning, sänka sig ned på ett lägre plan och nöja sig med en på folkskolans 

 kunskaper grundad fackutbildning. Är det då omöjligt att uppbygga en sådan 

 på den grund, som undervisningen i realskolan lagt? Gömmer väl den skog- 

 liga fackutbildningen i sig något så egenartadt, att den ej kan meddelas en 

 alumn, som erhållit denna realskoleundervisning? Nej ; och det har man ej 

 heller påstått. Ett dylikt påstående vore för öfrigt lätt att vederlägga med 

 exempel från erfarenheten: här i Sverige lägre kursen, i Österrike die forst- 

 lichen Mittelschulen m. fl. 



Då sålunda ovedersägligen en skoglig fackutbildning kan bibringas på 

 basis af realskoleexamen, synes det som om enda skälet, hvarför reservanterna 

 motsätta sig en dylik utbildningskurs, skulle vara, att de ej klart hafva upp- 

 fattat den arbetsfördelning, som kan genomföras i skogsadministrationen med 

 biträde af personer, som erhållit en sådan fackutbildning. I de norrländska 

 länen och öfre Dalarna torde genom en sådan arbetsfördelning utförandet af 

 en stor del stämplingar, uppskattnings- och indelningsarbeten samt upprättande 

 af torrläggningsförslag kunna öfverlämnas åt dem, hvarvid dessa arbeten, 

 allt efter sin natur, antingen utföras, sedan deras förslag blifvit på marken 

 granskade och godkända, eller ock ske efter anvisning och under ledning af 

 den mera själfständiga förvaltaren. Den mängd arbete i alla riktningar, som 

 i de nämnda landsdelarnas stora skogar vänta på sitt utförande, kräfver — 

 därom äro alla ense — ökade arbetskrafter, om våra skogar skola blifva 

 hvad de böra blifva. Skall detta arbete fördelas på tre eller två händer? 

 De sakkunnigas majoritet föreslår det förra, och de hafva därvid stöd i 



