4 i 8 DISKUSSION. 



att deras ägares röst blir i någon mån hörd i fråga om deras tjänstemäns 

 utbildning. Jag kan ej tro annat än att detta skall verka godt. Ett visadt 

 förtroende från statsmakternas sida medför förpliktelser, hvilka det blir en 

 hederssak att fylla. 



I denna fråga har jag för min del intet att tillägga till de motiv, som 

 af de sakkunnigas flertal anförts, men jag har ej kunnat undgå att fästa mig 

 vid ett par uttryck i hr Wallmos reservation. Han säger, sid. 393: »All 

 rekrytering af facklärare vid skogshögskolan och af samtliga lärarna vid 

 skogsskolorna måste ske från den skogspersonal, som sorterar under domän- 

 styrelsen.» Jag tillåter mig betvifla nödvändigheten häraf, och som bevis 

 för, att mitt tvifvel är berättigadt, tillåter jag mig anföra, att rektorsposten 

 vid Eberswalde besattes med en privat skogsförvaltare. Jag kan ej inse 

 omöjligheten af, att något dylikt skulle kunna inträffa äfven i Sverige — 

 om också ej under den närmaste tiden. ■ — Då hr VVallmo, sid. 393 — 394, 

 bringar demonstrationsskogarna på tal, synes han mig förväxla dessa och 

 1 i/ning ^skogarna. Demonstrationsskogarnas ändamål är att tjäna som material 

 vid undervisningen i skogsskötsel. De böra enligt mitt förmenande ej om- 

 bytas. Hvarje åtgärd, som här vidtages, blir vederbörligen bokförd, och 

 hvarje bestånd får härigenom sin historia. Ju äldre demonstrationsskogen 

 som sådan blir, desto mer instruktiv blir den vid undervisningen. I den 

 mån de ej blifvit, som hr Wallmo säger, »utnyttjade», kunna de användas 

 som öfningsskogar vid mätningar, dikes- och vägförslags upprättande o. d. 

 Men då de blifvit härför förbrukade — intet vidare finnes i den vägen att 

 göra — måste dessa arbeten öfverflyttas till andra skogar, som domänstyrelsen 

 anvisar. Dessa öfningsskogar behöfva ej alls stå under undervisningsstyrelsens 

 förvaltning, hvilket däremot demonstrationsskogarna böra göra, och dessa 

 senare böra, som sagdt, vara konstanta. — Enligt mitt förmenande förfaller 

 hr Wallmos invändning mot förslaget i denna del såsom hvilande på en 

 oriktig förutsättning. Att domänstyrelsen, hvars chef skulle vara ledamot af 

 undervisningsstyrelsen, och som är den största arbetsgifvaren i fråga om 

 skogspersonal, skulle göra svårigheter i fråga om anvisande af öfningsskogar 

 kan jag ej tänka mig. Lika litet kan jag tänka mig, att de befarade slit- 

 ningarna i fråga om administrationen af demonstrationsskogarna skulle be- 

 höfva uppstå mellan domänstyrelsen och undervisningsstyrelsen, då båda helt 

 säkert skulle ha i ögonsikte att nå de bästa resultat af undervisningen. 



Beträffande undervisningen vid skogshögskolan har hr Wallmo föreslagit 

 en utsträckt sådan i jordbrukslära. Ehuru fullt inseende nyttan af, att de 

 småbruk på kronoparkerna, till hvilkas målsman han gör sig, drifvas möj- 

 ligast intensivt, verkar hans framställning ej öfvertygande på mig. Små- 

 brukarna kunna få undervisning i jordbruk, och mycket bättre sådan än af 

 de i detta afseende i allt fall halfbildade jägmästarna, om de hänvända sig 

 till länsagronomerna. Skulle detta vara förenadt med kostnader, kunde man 

 väl möjligen tänka sig, att staten, såsom flera skogsbolag göra, hade så 

 mycket intresse för sina arrendatorer, att den bekostade länsagronomens besök 

 hos dem. Alla parter skulle vinna på detta — ej minst småbrukarnas jord- 

 bruk, och de blifvande jägmästarna behöfva nog också den föreslagna under- 

 visningstiden i skogsbotanik och skogszoologi. 



Mot majoritetens förslag, att öfverjägmästaren ej längre skulle vara själf- 

 skrifven inspektör för skogsskolorna i distriktet, inlägger hr Wallmo sin 



