SKOGSUNDERVISNINGENS ÄNDAMÅLSENLIGA ORDNANDE. 425 



öfva censur öfver professorerna 1 Har man tillsatt en kompetent man — och 

 andra bör man ej taga -- som högste representant i landet för en viss ve- 

 tenskapsgren, så bör man ock hafva det förtroendet för honom, att han utan 

 främmande inblandning får bedrifva sin forskning och äfven meddela 

 resultat vid sin undervisning. 



Det synes mig upprörande, att ordföranden för denna undervisnings- 

 kommitté ej har bättre begrepp om forskningens frihet att söka sanningen 

 eller bättre vet hvad en högskola vill säga. Han kommer med medeltids 

 fraser om rena läror och irrläror -- och detta i nådens år 1908. 



Denna reservantens motivering visar, att han i sjalfva verket ej alls 

 senterat hela högskoleidén. Han har endast velat vara med om att skapa 

 en högskola till namnet --ej i realiteten. För honom är ett jägmästarse- 

 minarium idealet. 



Man må ej säga, att det här endast gäller några obetänksamma uttryck, 

 nej, det är just frågans kärna han blottar på ett visserligen öppenhjärtadt 

 men föga diplomatiskt sätt. Ej heller må man säga, att detta är bagateller. 

 Det är ett stycke kulturkamp det här gäller. Det gäller forsknings- och läro- 

 frihet, för mig det heligaste som finnes. När man ser sådana angrepp, som 

 öfverjägmästare Wallmos, då är fara å färde, då är det en plikt att ringa i 

 stormklockan så att det hörs. 



Herr Wallmo slutar denna sin bevisföring med att säga, att »om icke 

 skogsundervisningsanstalterna redan vore förlagda under domänstyrelsen, så 

 fordrade tidens kraf, att de snarast dit förlades». Jag vill å min sida påstå, 

 att om icke de sakkunnigas förslag ginge ut på skogshögskolans frigörande 

 från domänstyrelsen, så bevisar öfverjägmästare Wallmos resonemang nöd- 

 vändigheten af en sådan åtgärd. 



Beträffande frågan om rektor, måste jag däremot ställa mig på reser- 

 vanternas sida. Rektor intager ofta en medlande, ställning mellan olika lä- 

 rares resp. intressen och bör, om ej med maktspråk, så dock genom råd och 

 framställda önskemål, verka för att undervisningen i de olika ämnena be- 

 drifves till den omfattning och på ett sådant sätt, att en allsidig skogsmanni;- 

 utbildning ernås. Det är många detaljer, som ej kunna i stadgar stipuleras, 

 utan får rektors personlighet här finkänsligt och grannlaga träda emellan. 

 Jag tror, att som regel endast en skogsman besitter den allsidiga fackbildning 

 och erfarenhet, som härtill kräfves, och torde därför någon af professorerna 

 i skogsämnena vara lämpligast som rektor. Ehuru själf akademiskt utbildad 

 lärare, tror jag ej, att detta af praktiska skäl betingade arrangemang behöfver 

 kännas nedsättande eller sårande för lärarna i de naturvetenskapliga ämnena. 



Jag hoppas också, att detta förslag från reservanternas sida endast till- 

 kommit af sakliga skäl, ehuru deras förslag att vid rektors förfall endast fack 

 lärare må kunna fungera som tillfällig ordförande (betänkandet sid. 426, >} 46) 

 kunde synas misstänkt. Detta går dock för långt och jag hoppas att de 

 själfva vid närmare eftersinnande ej hålla på detta sitt förslag. 



Beträffande lägre kursens vara eller icke vara kan jag fatta mig kort. 

 Det är ej närmast vi lärare vid skogsinstitutet, som i detta fall ha den sak- 

 liga erfarenheten. Vi äro föga i tillfälle att bedöma om skogsman i>.'i detta 

 mellanstadium behöfvas ute i praktiken. Som lärare vid institutet har jag 

 emellertid ett bestämdt intryck af, att den nuvarande lägre kursen ej mot- 

 svarar sitt ändamål. Personer med mindre underbyggnad än högre kursens 



