SKOGSUNDERVISNINGENS ÄNDAMÅLSENLIGA ORDNANDE. .) 2 ; 



behöfde tagas, åtminstone för närvarande, till det behof staten har af mel- 

 lanklass, utan att man kan helt och hållet rikta blicken på de enskilda 

 skogsägarnas behof af densamma. Då kommitterade kommit till detta resul- 

 tat och man därtill lägger reservanternas enligt min mening mycket talande 

 och kraftiga skäl mot skogsläroverkets nödvändighet för vården af statssko 

 garna, kan man icke undgå att tänka, att det måtte vara bra Litet motiv 

 för förändringen i fråga. Att mellanklassen skulle behöfvas för de enskilda 

 skogsägarna har icke sökt bevisas. Kommitterade hafva icke vidtagit en så 

 enkel åtgärd, som att i frågoformulär till de enskilda skogsägarna inhämta 

 upplysning om, huruvida de ansåge den lägre kursens förändring i ena eller 

 andra riktningen vara önskvärd. Mig synes som om det »kända behofvet» 

 skulle gå i en annan riktning. Den omständigheten att kursen vunnit en 

 sådan anslutning att bland dem, som söka inträde där, 60 — So % icke 

 kunnat intagas, synes mig indirekt bevisa, att kursen har en ganska stor 

 uppgift att fylla. Likaså hafva under de 14 år kursen varat icke några 

 klagomål kommit fram öfver, att kursen varit för lång, och icke heller har 

 jag hört enskilda skogsägare klaga öfver, att de från lägre kursen utgångna 

 lärt sig för mycket. Tvärtom är förhållandet det, att från flera håll uttalats 

 önskan om någon utvidgning af kursen. En anhållan om en sådan utvidg- 

 ning framlämnades också till Kungl. Maj:t 1905 och vann lärarekollegiets 

 vid skogsinstitutet och domänstyrelsens instämmande. Kommittén har också 

 i vissa delar af betänkandet erkänt behofvet af en utvidgning. 



Kommittén själf säger, att undervisningen i lägre kursen icke varit full- 

 god och effektiv. Det synes mig emellertid vara en egendomlig metod att göra 

 undervisningen mera effektiv genom att förkorta densamma från 1 ' , år till ett 

 år och nedsätta minimifordran från 2 års praktisk utbildning till 22 månader. 



Jag vågar sålunda påstå, att icke något allmänt kändt behof legat till 

 grund för kommitténs förslag till den genomgripande omändringen utan att 

 endast teoretiska skäl varit afgörande och dessa skulle jag vilja yttra mig 

 något öfver. 



Kommittén har framhållit, att det är onödigt att anordna en större kurs 

 än som kan recipieras och att olägenheter framträda i sammankopplingen 

 af lägre och högre kurserna. Vidare skulle på ett skadligt sätt konkurrens 

 uppstå mellan från de olika kurserna utgångna och slutligen skulle en anordning 

 med förutnämnda mellanklass i praktiken visat sig lämplig hos några af de 

 större bolagen. Hvad första anmärkningen beträffar, eller att det skulle 

 vara onödigt att utbilda folk med större kunskaper än som skulle kunna 

 recipieras, har kommittén icke bevisat och icke kunnat bevisa att den under- 

 visning, som lämnas i den lägre kursen, icke kunnat recipieras eller tilläm- 

 pas i praktiken. Att det finnes underhaltiga elever äfven vid den kursen , 

 är naturligt, så mycket mer som det icke finnes några minimifordringar utan 

 hvarje person, huru underhaltig han än må vara, har rätt att fordra betyg, 

 äfven om han skulle vara underkänd i 9 af de II ämnen som läsas. Att 

 olägenheter af sammankoppling af högre och lägre kurserna finnas, medgif- 

 ves, ty om t. ex. undervisningen sker gemensamt, är det ett slöseri med en 

 dyrbar tid, då den lägre kursen endast behöfver lära sig t. ex. hälften mot 

 högre kursen. Men att från denna olämplighet af sammankoppling sluta 

 sig till att kursen behöfver minskas, synes mig vara ett hopp i logiken. 

 Tertium etiam datur! Man kan skilja kurserna åt och bibehålla längden. 



