430 DISKUSSION. 



Det finnes många skäl som ytterligare tala för saken, hvilka det skulle 

 vara frestande att framdraga, men jag vet att det icke är lämpligt att upp- 

 taga tiden för länge. Jag ber därför att få sammanfatta mitt yttrande däri, 

 att erfarenheten ingalunda har visat, att kursen behöfver förkortas och stym- 

 pas på det sätt här föreslagits, utan tvärtom visar erfarenheten, att den bör 

 bibehållas i sin nuvarande längd eller om möjligt rent af ökas från att såsom 

 nu omfatta 16 månader till 17 månader. Det är nämligen några ämnen 

 som det vore högst önskvärdt att få in, men hvilka icke medhinnas med 

 den nuvarande organisationen. 



Direktören Martin: Jag skall försöka att fatta mig helt kort. 



Jag vill då först säga, att jag vågar tro, det mången skogskarl här i lik- 

 het med mig är reservanterna tacksam därför att de, om jag så må säga, velat 

 bibehålla litet skogsluft kvar i den nya skogshögskolan. Jag menar härmed 

 att, enligt min uppfattning, deras åsikt, att direktören eller rektor måste väljas 

 bland skogsfackmännen är fullkomligt på sin plats. Vi känna nog alla från 

 ungdomstiden hvilken betydelse det hade, när man kom under en direktör 

 som kunde ingifva kärlek till och entusiasm för skogen. Någonting sådant kan 

 man icke vänta, så vida icke reservanternas åsikt får göra sig gällande, den 

 åsikten att direktören skall vara skogskarl. 



I samma anda vill jag äfven acceptera deras åsikt, att då vi hafva en högsta 

 myndighet för skogarna i landet, så bör också inspektionen öfver läroverket 

 förläggas dit. Det är icke utan sin betydelse att det finns samband, kontinui- 

 tet mellan skogstaten och det högsta läroverket. 



Om jag således i denna punkt har kunnat följa reservanterna, måste jag 

 beklaga, att jag icke kan göra det i en annan fråga, nämligen då de velat 

 slopa den lägre kursen. Behofvet af en sådan kurs har i långliga tider fun- 

 nits i vårt land. Däråt gafs uttryck först genom inrättande af brukssocietetens 

 skogsläroverk vid Vestsura. Många vackra kulturskogar i vår bergslag vittna 

 ännu om den nytta, detta skogsläroverk då gjorde. Sedermera upphörde det 

 emellertid, och behof yppades snart, redan efter några år, af en sådan lägre 

 kurs. Det är alldeles gifvet att ett sådant behof skall förefinnas för den enskilda 

 skogshushållningen. Beträffande statstjänsten däremot kan jag gifva reservan- 

 terna rätt, eller åtminstone ställer jag mig mycket tveksam, huruvida där kan 

 göras behof af en ny klass tjänstemän. För den enskilda skogshushållningen 

 åter står krafvet, som sagdt, fortfarande kvar. 



Öfverjägmästare Wallmo framkastar det förslag, att de mindre skogsägarna 

 skulle slå sig ihop om en skogstjänsteman. Ja, man har nog på sina ställen 

 pröfvat på att hafva sådana där ambulerande skogstjänstemän, men resultatet 

 har icke utfallit till belåtenhet. Detta beror därpå, att när en dylik skogs- 

 tjänsteman kommer till ett bruk och skall sköta dess skog, så har han van- 

 ligen brådtom hvar gång han kommer dit — och han kommer bara en 2 ä 3 

 gånger om året. Han springer då öfver skogen, som det heter, och när han 

 reser, lämnar han en promemoria om hvad som skall uträttas, tills han kom- 

 mer nästa gång. Men när han så kommer tillbaka, är ingenting däraf uträt- 

 tadt, därför att ingen fanns på platsen som öfvervakade att det blef gjordt. 

 Jag har sett ofanligt många exempel härpå. Det är alldeles nödvändigt att 

 det finns någon som känner ansvaret för skogen; men det kan icke den göra, 

 som är ett slags ambulerande ingenjör. 



Jag är öfvertygad om att det vore oklokt om den lägre kursen helt och 



