504 ETT JAKTMÅL AF ALLMÄNNARE INTRESSE. 



tvenne jägare, hvilka igenkändes som slaktaren Per Persson från Särna och 

 arbetaren Per Söderberg från Lillfjätens by. De hade tydligen ej upptäckt 

 oss förrän vi voro inpå dem Bägge voro försedda med gevär. Söderberg, 

 som gick några steg före Persson, ledde en hund i s. k. »sele». Vanliga 

 jaktsättet på älg är också i dessa trakter att gå med ledhund. Persson gick 

 vid anträffandet med färdigt gevär. Hunden igenkände vi vara Perssons, 

 hvilket äfven denne medgaf. Nämnda hund är känd för att vara god älg- 

 hund, och har älg förut skjutits för densamma. På min fråga hvad de 

 skjutit förnekade Persson att de aflossat något skott. Troligen för att styrka 

 detta, framlämnade han sitt gevär, hvilket han äfven påstod sig ha rengjort 

 samma morgon. Geväret var af arméns mausertyp och befanns laddadt med 

 5 patroner, försedda med nickelmantlade kulor med blyspets. Loppet be- 

 fanns vid närmare undersökning ej vara rent, utan kunde mycket väl några 

 skott ha lossats, särskildt som det i patronerna befintliga röksvaga krutet 

 ytterst obetydligt smutsar loppet. Skottens omedelbara följd efter hvarandra 

 styrkte också vår förmodan att de voro skjutna med ett repetergevär. — 

 Söderberg var försedd med ett af arméns gamla remingtongevär, äfven detta 

 laddadt med kulpatron. Något skott hade den dagen säkert ej med detta 

 vapen lossats, då loppet var tämligen rostigt. 



Vidare tillfrågade om ändamålet med färden påstodo Persson och Söder- 

 berg, som kommo från Lillfjätens by, än att de gått vilse, än att de ämnade 

 sig till fäbodvallen Grundagssätern. Det förra är ej troligt, då åtminstone 

 någon af dem torde känna till trakten. Att de för att komma till Grundags- 

 sätern skulle passera den trakt där de anträffades är ännu mindre troligt, 

 då detta skulle förlänca deras väg minst en mil, och de dessutom då måste 

 passera det höga Nipfjället. Hela vägen är dessutom kronopark, hvarför, 

 ora svarandena gått i ärlig afsikt, åtminstone patronerna borde uttagits och 

 de med remmar försedda gevären burits på axeln. Alla svar afgåfvos för 

 öfrigt tämligen förvirrade och osammanhängande. 



Gevären och hunden fråntogos nu svarandena, hvarefter åklagaren, 

 undertecknad samt e. bevakaren H. Persson under ett par timmar genom- 

 ströfvade närmaste omgifningarna. — Då vi några dagar förut passerat samma 

 trakt, visste vi att där fanns godt om älg. Äfven hade vi då sett ett par 

 äldre slaktplatser från föregående oloflig älgjakt å denna aflägsna del af 

 kronoparken. Detta var äfven orsaken hvarför vi nu tagit en något längre 

 väg till Idre än vi eljest behöft. 



Vid vårt sökande anträffades äfven nu genast en mängd älgspår i olika 

 riktningar, däraf ett helt färskt strax intill platsen för skyttarnas anträffande. 

 Hunden visade sig också vid sagda tillfälle ha tydlig kännedom om detta 

 spår — ett förhållande som jag vid första anblicken fäste mig vid. Detta 

 förklarar äfven, hvarför skyttarna eller hunden — upptagna som de voro af 

 sökandet — ej i förväg observerat oss, utan läto öfverraska sig på bar gärning. 



Någon skjuten eller skadskjuten älg anträffades dock icke, hvarför 

 sökandet af oss uppgafs. 



Enligt mitt förmenande ha antagligen svarandena fått skott på älgen, 

 men bommat. Då djuret sedan försvunnit i den omgifvande rätt täta skogen, 

 ha de gjort en kringgående rörelse för att hunden åter skulle »få vind» af 

 detsamma. Att något annat vildt skulle påskjutits är ej troligt, ej heller att 

 någon annan person skulle lossat skotten. 



