GENOM NORR] \\l 



Jägmästarna Hellander, Schotte och Runqvisl framvisade atl orsaken 

 till den delvis misslyckade sådden vore att söka i den 6m rändigheten, atl 

 jorden i såddrutorna ej tillräckligt luckrats. Häri låge älven en Förklaring 



till att sådden å brännans fuktigare delar mot Löfsjön gätt bättre till 

 de högre, torrare lägena. Forstmästare Fryklöl framhöll del egendomliga t att 

 en sådd på annat ställe, som utförts med samma slags Ii", på samma rid, 

 på liknande mark och med samma metod (dålig luckring) lyckats utra 

 Jägmästare Ernst Andersson trodde att orsaken till det svaga resultatet 

 af sådden äfven låge -- förutom i det ofyan framhållna — däri, att myllan vid 

 skogselden brunnit upp och marken sålunda utmagrats, 



Färden fortsattes sedermera i roddbåtar öfver Löfsjön, på hvars andra 

 strand vid Åbacksbodarna gjordes en kort rast för intagande af förfrisk- 

 ningar. 



Marschen gick så å en gammal afverkningstrakt mellan Åbacksbodarna 

 och Stormyren. Exkursionsledaren framhöll att Stämplingen här hade uti 

 i s. k. oväxtlig granskog och enligt den förr i Norrland tyvärr alltför vanliga 

 principen: uttagande af all tall och lafgran samt kvar/lämnande af all 

 med gröna kvistar, såvida den ej uppnått viss dimension. Utan att vilja 

 direkt kritisera det föreliggande fallet framhöll han vidare, att de gamla gran- 

 skogarna i Norrland efter ännu rådande stämplingsprinciper ytterst sällan 

 kunna fylla de anspråk, som man skogligt sedt har rättighet att ställa på res- 

 terna af ett med afverkning genomgånget bestånd. 



Funnes möjlighet att vid stämplingen erhålla en något så när duglig 

 fröträdsställning af tall borde sådan kvarställas och beståndet i öfrigt kalaf- 

 verkas och riset brännas. Funnes inga fröträd, hade man att välja på att 

 blada eller att kalafverka för att sedan bränna och så. 



Gifvetvis måste i de fall, då fröträd saknas, pretentionerna på det kvar- 

 varande beståndet ej få ställas för höga. Man måste nämligen göra klart 

 för sig, att de kalmarker, man årligen åstadkommer, ej öfverstiga den areal, 

 man kan hinna beså. I detta fall skulle således finnas tillfälle att i ej all- 

 deles hopplösa granskogar verkställa blädning. I absolut utväxta granskogar 

 funnes ingen annan metod att välja på än att kalafverka för att sedan ris- 

 bränna och så. 



Jägmästare Ernst Andersson ansåg det nuvarande beståndet både ur 

 skogfig och ekonomisk synpunkt fullt försvarbart. Det >kulle ej dröja I 

 innan det slöte sig och borde i alla händelser kvarstå till dess det kunde 

 skördas såsom pappersved. Han visade genom kalkyler, att man skulle göra 

 förluster genom att borttaga det nuvarande beståndet för att genom kultur 

 uppdraga ett nytt. Forstmästare Fryklöf hade ej tänkt afverka det kvar- 

 lämnade beståndet, hvilket han dock ansåg skogligt sedt undermåligt, utan 

 ville endast hafva framhållet, att man i gamla utvuxna granbestånd borde 

 kalafverka. Jägmästare Forssbeck ansåg det nuvarande beståndet nöjaktigt, 

 men ville därur borttaga grupper af gammal latvig gran tor att erhålla liera 

 luckor för granföryngring. 



Genom granskogen följdes det upprensade afloppel han Stormyren pä 

 Ledingåberget. Där den upprensade bäcken på liera ställen gick - 

 hällar, hade man gjort försök med att leda vattnet i en viss tara genom att 

 på berghällarna med virke och jord uppbygga vallar. Genom dylika 

 dammar hade man tänkt sig kunna undvara dyrbara sprängningar. Om 



