6l2 HENRIK HESSELMAN. 



gata,. Caspary 1 anger barrens längd till 37 mm., Schröter 2 till 21 — 

 39 mm., medan maximallängden hos den normala silfvergranens barr 

 anges vara högst 30 mm. (Schröter, citeradt arbete). Ormlärken är 

 särdeles intressant i detta hänseende. Hos denna äro grenarna och t. 

 o. m. stammen inom kronan tätt besatta med små, förgrenade årsskott 

 och att döma af den bild, som Hem pel och Wilhelm (citeradt ar- 

 bete) meddela, äro grenarna rundt om besatta med dylika kortskott. 

 Hos lärken uppnås sålunda genom ett abnormt stort antal barrbärande 

 kortskott samma fysiologiska effekt, som granen, silfvergranen och tal- 

 len erhålla genom mycket stora och tätt stående barr. 



Barrens storlek hos vzrg-ata-former af gran, silfvergran och tall 

 samt kortskottens mängd hos lärken böra, synes det mig, betraktas 

 som en fysiologisk kompensation gentemot den förlust i assimilations- 

 organ, som trädet lider genom den minskade förgreningen. Öfverallt 

 se vi den realiserad, ehuru på ett annat sätt hos lärken än hos de öfriga 

 träden. I beståndet vid Hornberga förekomma emellertid, såsom nämndt, 

 kortbarriga ormgranar, och dessa skulle då utgöra ett undantag från 

 denna regel. Saken tål dock en närmare granskning, innan man fäller 

 ett sådant omdöme. Vi. veta, att barrens längd växlar mycket starkt 

 hos den vanliga granen, och att det förekommer mycket kortbarriga for- 

 mer med normal förgrening. Ormgranen härstammar antagligen från 

 normalt förgrenade granar. Har en normalt förgrenad gran med sär- 

 deles korta barr gifvit upphof till en ormgran, har man all anledning 

 att vänta, att äfven den från detta moderträd härstammande ormgranen 

 i sin mån skall visa kortare barr än andra ormgranar. Barrens längd 

 bör tydligen ses såsom beroende icke blott af förgreningen, utan också 

 af trädets anlag att utveckla korta eller långa barr. Prof från de nor- 

 malgreniga granarna vid Hornberga ha emellertid visat sig äga relativt 

 korta barr, liksom ormgranen där uppe i allmänhet har korta barr i för- 

 hållande till andra ormgranar. Det kräfves sålunda en särskild under- 

 sökning för att afgöra, om den kortbarriga ormgranen utgör ett undan- 

 tag från den omnämnda kompensationsregeln eller ej. Granarna vid 

 Hornberga kunna emellertid icke utan vidare anföras såsom exempel, 

 stridande mot den nyssnämnda regeln. 



Såsom ytterligare exempel på att barren i viss mån motverka för- 

 lusten af assimilationsorgan kan anföras, att barren på hufvudstammen 

 ofta äro utåtböjda, ej tilltryckta såsom hos vanlig gran, hvarigenom de 

 mera utsättas för ljuset (jmfr. fig. 9 och 16). Hos de ogrenade orm- 

 granarna har man likaledes anträffat de största barren, Schröter (ci- 



1 Botanische Zeitung. Bd. 40. 1882. 

 - Citeradt arbete. Sid. 170. 



