614 HENRIK HESSELMAN. 



lunda ha uppkommit på alldeles samma sätt som de ormgranar, som 

 man här och där träffar enstaka i skogarna. 



Men det finnes äfven andra möjligheter att tänka sig deras upp- 

 komst. Ormgranen skiljer sig från vanlig gran hufvudsakligen genom 

 minskad förgrening, hvilken medför en förstoring af barren såsom er- 

 sättning. Knoppreduktionen kan gå olika långt, vi ha en serie från 

 den vanliga granen till f. monstrosa Loudon, med en enda ogrenad 

 stam. Här har sålunda knoppreduktionen gått så långt som möjligt. 

 Nästa steg är individets förintelse. Knoppreduktionen är en försvagning 

 i det vegetativa systemet, som, när den gått till en viss gräns, leder till 

 svaga, abnorma trädformer med fullständig karaktär af missbildning. ' 

 Mycket utpräglade ormgranar nå sällan någon höjd, de större ormgranarna 

 vid Hornberga äro jämförelsevis rikt förgrenade. Vetenskapen har visser- 

 ligen på sista tiden funnit, att det finnes elementararter, som utmärkas af så- 

 dana karaktärer, som äro till nackdel för indi videt, men den har också påvisat 

 ett egendomligt genetiskt samband mellan missbildade och normala individ. 

 De Vries har sålunda beskrifvit, hvad han kallar för halfraser, som till en 

 del bestå af normala individ och till en del af i viss mån missbildade. 

 Som ett exempel kan nämnas en ras af ett slags kardtistel (Dipsacus 

 silvestris). Denna består af ca 5g % normala individ och 41 ,%', som 

 äro abnorma, därigenom att stammen är snodd eller vriden. Tar man 

 frön af de abnorma individen erhållas 59 % normala, 41 % abnorma 

 individ, de normala individen ge upphof till en afkomma af samma 

 sammansättning. De abnorma individen äro mer eller mindre snodda, 

 så att man kan påvisa öfvergångsformer till normala individ. Man kan 

 således säga, att de normala individen ha samma anlag till snoning som 

 de abnorma, ehuru det hos dem är latent. Yttre förhållanden spela en 

 viss roll för huruvida det latenta anlaget kommer till synes eller ej. 

 1 detta fallet har det stor betydelse, om individen stå tätt eller glest, i 

 senare fallet erhålles större procentantal abnorma individ än i förra 

 fallet. Vidare märkes, att detta anlag ej genast behöfver komma till 

 synes, det visar sig stundom icke hos hufvudstammen utan först hos se- 

 nare utvecklade grenar af högre ordning. 



' Jmfr. t. ex. den af Sylvén (Material för skogsträdens raser. 4. Ormgranar från 

 Hassle socken 1 Västergötland. Meddelanden från Statens skogsförsöksanstalt. H. 5. Skogs- 

 vårdsföreningens tidskrift 1908. Allmänna upplagan. Sid. 460) meddelade bilden i fig. 2. 

 Ormgranen no. I vid Tjos, och den fotografi som Th. Ö. meddelar (Ormgranen, Picea ex- 

 ceha i. virgata. Skogsvännen 1904, sid. 38 — 41). Stora ormgranar äro sällsynta. Schii- 

 beler (Viridarium norvegicum. Bd. 1. Christiania 1886, sid 410) omnämner en ormgran 

 från trakten af I.illehammer med en höjd af 18,8 m. och en omkrets af 109 cm. En 

 ormgran i skogen vid Hornberga är 18 m. hög (enligt okulär uppskattning) och 32 cm. i 

 brösthöjdsdiameter. 



