6l8 FRÄN SKOGSVÄRDSSTYRELSkRNA. 



Nu meddelar länsjägmästaren Henrik Carbonnier i h. 9 — 10 af tidskriften 

 under ungefär ofvanangifna rubrik att min anförda tolkning af herr Kin- 

 mans ord varit den riktiga, och att såväl herr Kinman som herr Carbonnier 

 förfäkta »den åsikten, att, sedan afverkningsförbud jämlikt § 5 meddelats och 

 äfven om pant eller borgen blifvit ställd jämlikt § 6, hvarigenom förbudet 

 upphäfves, saken inom 30 dagar från det förbudet meddelats antingen skall 

 ordnas genom öfverenskommelse jämlikt § 3 eller, om så ej kunnat ske, an- 

 hängiggöras vid domstol inom samma tid.» Emellertid, då jag utgått från 

 den sålunda riktiga tolkningen, har herr Carbonnier ändå funnit, att jag »genast 

 utgått från en ensidig förutsättning» och att hvad jag anfört i saken därför 

 varit långt oklarare än herr Kinmans påståenden. Slutligen framställer han 

 till mitt besvarande åtskilliga frågor. 



Jag skall söka svara på dessa frågor, men då jag med anledning af hvad 

 som förekommit inte vet, huru jag skall kunna uttrycka mig klart nog, så 

 kanske jag kan få svara på det sätt, att jag gör en kortfattad framställning 

 af tillvägagångssättet, sådant jag tänkt mig det såsom det riktiga i olika fall, 

 och af de olika följder, som därvid torde kunna inträffa. Herr Carbonnier 

 synes också önska en sådan framställning. 



Den första förutsättningen för att afverkningsförbud skall kunna meddelas 

 är, att vanskötsel af skogsmark ägt rum enligt 1 § i lagen om vård af en- 

 skildes skogar. Den andra är, att vanskötseln konstaterats vid syn enligt 

 2 § i lagen. 



Om nu en skogsvårdsstyrelse har i sina händer ett syneinstrument, däri 

 synemännen såsom sin åsikt uttalat, att vanskötsel ägt eller äger rum, så kan, 

 om syneinstrumentet ger anledning därtill, styrelsen begära afverkningsförbud 

 och vänder sig väl därvid till Konungens befallningshafvande, där saken kan 

 gå fortast fram. I följd af den allmänna rättsgrundsatsen, att ingen må dömas 

 ohörd, utställer Konungens befallningshafvande ansökningen till delgifning med 

 den, mot hvilken förbudet begäres. Men om skogsvårdsstyrelsen i ansökningen 

 framställer yrkande därom — och det synes väl styrelsen böra lämpligen 

 alltid göra — kan Konungens befallningshafvande, samtidigt med att ansök- 

 ningen utställes till delgifning, meddela det äskade förbudet tills vidare och 

 intill dess annorledes förordnas. Förutsatt att sådant interimsförbud meddelats, 

 har styrelsen att låta delge vederbörande ansökningen jämte delgifningsföre- 

 läggandet och interimsförbudet. Styrelsen måste nu också tänka på att uttaga 

 stämning till domstol, enär lagen icke medger Konungens befallningshafvande 

 rätt att pålägga ett definitivt afverkningsförbud, utan förbehåller domstol afgö- 

 randet härvidlag. Stämningen skall vara uttagen och delgifven inom trettio 

 dagar efter det förordnandet om afverkningsförbud gafs; annars går förbu- 

 det åter. 



Då sålunda stämning skall uttagas, kommer en annan fråga fram, näm- 

 ligen huruvida den som är skyldig att svara för återväxten vill träffa öfverens 

 kommelse om återväxtåtgärderna. Kan sådan öfverenskommelse träffas, så 

 har styrelsen ju anledning att ta i öfvervägande, om den vidare vill insis- 

 tera på afverkningsförbudet, eller om inte styrelsen haft tillräcklig nytta redan 

 af det förbud, som meddelats och hvarigenom styrelsen lättare kunnat få fram 



