oc EDVARD WIBECK. 
i mer än 20 olika kungl. resolutioner och bref. I synnerhet drottning 
Kristinas förmyndarregering och Karl XI lade sig vinn om svedjebrukets 
inskränkning och reglering. 
En starkare utbredning synes detta ha fått under de för jordbruket 
så pröfvande krigsåren i början af 1700-talet och på allmogens allmänna 
besvär måste i resolutioner af år 1723 och 1731 äfven formellt göras en 
del smärre eftergifter gentemot den äldre, snäfvare lagstiftningen. Äfven 
de vidare bestämmelserna i 1734 års skogsordning, som tillat svedjande 
»uti åkergärde, äng och rätter beteshage», men utom hägnad endast 
såvida icke åker och äng ånyo tarfva uptagas, mulbete förbättras eller 
öfverflödige skogar finnas, som ej til annat nyttjas kan», — i hvilket 
senare fall dock kräfdes syneförrättning och landshöfdingeämbetets till- 
stånd — blefvo snart modifierade med efter olika landsändar lämpade 
lindringar. Dessa återfinnas i en den 5 april 1739 utfärdad »förklaring 
öfver 1734 års skogsordning» och äro såtillvida af särskildt intresse 
för vårt ämne, som här för första gången i lag tages bestämd ställning 
till ljungbränningen till åtskillnad från andra former af svedjande. IS 15 
af nämnda förklaring heter det sålunda: »Det skadeliga och förderfveliga 
sättet, at förbränna hela fälten, som äro med ljung och ris bevuxne, 
vare aldeles förbudit på de ställen, der liknelse til duglig skogväxt 
gifves — —>. 
Såsom samtida författare intyga, blef detta förbud, likaväl som 
svedjelagen i gemen, föga mer än en död bokstaf. Det lättvindiga 
svedjandet, som tillät markägaren att utan odlingsmöda temporärt upp- 
drifva sädesproduktionen” i nästan obegränsad grad, hade blifvit särdeles 
populärt, och de synemän: jägeribetjänte och nämndemän, på hvilkas 
tillstyrkande afgörandeti tvistiga fall hvilade, voro, såsom A. D. ENANDER 
i en afhandling af år 1782 påpekar, själfva män, som med förkärlek 
idkade samma näringsfång. I sin Wästgöta-Resa, 1747 (sid. 247), säger 
också LINNÉ, att »snart är ingen vinkel eller vrå i Sverige, som ej ut- 
sättes för branden». På Falbygden (se sid. 103 ang. Mjälldrunga sn.) 
fann han »de stora hedarne — — — arbrända, at En och Ljung måste 
vika för gräsväxten». C. HÅRLEMANS Dag-Bok öfver en ifrån Stockholm 
igenom åtskillige Rikets Landskaper gjord Resa, år 1749, öfverflödar af 
delvis rent af upprörande skildringar öfver svedjarnas framfart i olika 
delar af landet, endast ett par af hans uttalanden, som röra hedtrakterna, 
må här citeras. Kommande söderifrån fann H., att norr om Falken- 
! Alla författare från äldre tider, alltifrån OLAUS MAGNI (Historia de gentibus etc., 
13 boken, 3 kap.) till skribenterna i hushållningsjournalerna i slutet af 1700-talet, ja, t. o. m 
flera insändare i hushållningssällskapens äldre handlingar äro ense därom, att rågskörden på 
svedjeland och »askeåkrar» är i alla afseenden öfverlägsen den, som fås på vanliga tegar. 
