47 EDVARD WIBECK. 
måste altså Landtmannen til at få bete åt boskapen brännan af. Men 
thet hjelper allenast några åhr bort åht, thå ljungen åter får öfverhand, 
så at intet Bete ther blir, ey heller något skogsträ, såsom Fur, och 
thylikt han ther upväxa. — Af alt thetta skönjes klarligen, at brän- 
nandet blir oumgängligt til at undanrödja then alt för starka ljungväxten, 
hvilket gemenligen sker sist i April och May månads början, så vida 
väderleken ther til annars är beqväm — —>». De skäl för ljungbrän- 
ningen, hvilka Richardson här anfört, ha på de platser, där denna ännu 
förekommer, i hufvudsak alltjämt förblifvit desamma. 
I en kungl. resolution den 17 aug. 1762 medgafs allmogen i Skara- 
borgs och Älfsborgs län, att »i anseende til bevekande skäl och om- 
ständigheter» om våren, då marken vore våt, afbränna ljungen på de 
stora skoglösa fälten i dessa län. I Halland däremot sökte landshöfding 
VON OÖTTER år 1776 alldeles förbjuda ljungbränningen, hvilket blott hade 
till följd tveksamhet vid domstolarna och besvär från allmogens sida. 
År 1781 fastslog Kungl. Maj:t, att 1734 års bestämmelser väl skulle 
gälla för både Halland och Västgöta-länen, men fäste tillika uppmärk- 
samhet på, att tillstånd till ljungbränning kunde efter syn beviljas, en 
procedur, som borde vara helt kostnadsfri för sökanden. Om detta 
iakttoges jämte hvad uti 1762 års resolution stadgats, nämligen att ljung- 
bränning ej må verkställas annan tid på året än höst och vår, då mar- 
ken är rå, så har, säger Kungl. Maj:t, allmogen ej skäl att klaga, ej 
heller vore då de olägenheter att befara, hvilka föranledt till förbudet 
mot ljungbränning. 
Som öfverjägmästare M. H. BRUMMER 1789 betygar, hämmade 
dessa påbud föga eller intet ljungbränningen. Den syneförrättning, som 
erfordrades för tillstånd att ljungbränna, var i de flesta fall att anse 
såsom ren humbug, och i de fall, då olofliga bränningar förekommo, 
kunde gärningsmännen aldrig fällas. >»Aldrig», säger B, »ehuru stor 
möda man sig göra kan, upspanas en sådan baneman, dessutom be- 
tjänar Allmogen sig vid sådane tillfällen i hemlighet af barn, vallbjon, 
gammalt utlefvadt folk och andre löse personer.» — — »Den skada», 
heter det vidare, »Ljungbränningen redan åstadkommit — — är större 
än någon sig föreställa kan, den varder ej på flere mansåldrar ersatt. — — 
Nästan öfver hela Riket, åtminstone å de fleste orter, finnas de tydeligaste 
och därjämte beklageligaste märken, hvilka ingen förnuftig och vältänkt 
medborgare bör eller kan betrakta utan fasa och afsky efter det skade- 
liga, ja, jag vågar säga det fördömda brännandet, och det mest i de 
orter, hvaräst skogsbristen redan visar sina bedröfveliga svårigheter. 
Det oaktadt utöfvas den dock därstädes årligen.» — — 
Skogsordningen den 1 aug. 1805 afsåg tydligen att i någon mån 
