OM LJUNGBRÄNNING FÖR SKOGSKULTUR. Bö 
sätta gräns för svedjandets gröfsta missbruk. I dess $ 53 stadgas, att 
»Som det är utaf erfarenheten updagadt och styrkt, at svedjande å 
sandmo samt bergaktig och stenbunden mark är i allmänhet för Landet 
och det Allmänna skadeligt, så vele Vi — — hafva stadgat och förordnat, 
at svedjande å alla så beskaffade, utom Åker, Äng och rätta Beteshagar 
belägne ställen, skal allmänneligen vara förbudit, de Orter undantagne, 
der Vi för särskilte omständigheter annorlunda i Nåder förordnat». 
Såsom t. ex. af Älfsborgs läns hushållningsberättelser framgår, blef med 
stöd af dessa bestämmelser, på ett eller annat ställe ljungbränningen 
förbjuden af ortsmyndigheterna. 
Att det uppfattningssätt, som på 1820-talet bl. a. föranledde till 
kronoskogarnas styckning och försäljning, äfven skulle lossa på de band, 
som 1805 års förordning lagt på svedjandet, var så godt som själtklart. 
Den 2 mars 1819 ändrades alltså på riksdagens framställning härom 
nyssnämnda författnings bestämmelser därhän, »att den Hemmansägare, 
som antingen själf åstundar, eller vill tillåta den å Hemmanet antagne 
Åbo att svedja å sådane Hemmanets egor, som bestå af sandmo, berg- 
aktig och stenbunden mark, må i de Orter, der icke annorlunda kan vara 
derom särskildt tillförne förordnadt, ega att sig anmäla hos Våre Befallnings- 
hafvande, som i sådant fall, böra utse Två erfarne och pålitelige män, 
att besigtiga stället, där svedjandet tillämnas, och sedermera efter före- 
kommande skäl pröfva, huruvida ansökningen derom kan utan olägenhet 
bifallas, eller bör efter omständigheterna inskränkas, eller alldeles för- 
vägras» — — Allmogen hade alltså för andra gången lyckats att be- 
träffande svedjandet lägga den verkliga bestämmanderätten i händerna 
på lokala synemän, säkerligen med resultat, som föga skilde sig från de 
förut omtalade. 
Att en dylik eftergift mot svedjandet kunde ske just vid denna 
tidpunkt är desto mera förvånande, som landtbruksakademien kort förut, 
nämligen år 1814, till länens nyinrättade hushållningssällskap' ställt ett 
frågecirkulär, hvari bl. a. äskades upplysning om »markens eller skogens 
brännande eller svedjande, när och huru, till hvad ända och med hvad 
nytta de verkställas — —>» och de härpå inlöpande svaren öfvervägande 
talade för en begränsning, ingalunda för en utvidgning af svedjebruket. 
Beträffande ljungbränningen, så finner man i dessa svar — liksom ock 
1 En förelöpande institution till hushållningssällskapen voro de sockenkommittéer med 
ekonomiskt syftemål, hvilka jämligt ett kungl. bref af den 20 februari 1742 borde finnas i 
hvarje socken. De verkliga hushållningssällskapen organiserades senare, fastställelsebrefven 
äro sålunda: för Örebro och Värmlands läns H. S. 1803, Skaraborgs läns 1807, Kalmar 
och Hallands läns 1811, Älfsborgs läns 1812, Kronobergs, Malmöhus, Kristianstads, Bohus, 
Jönköpings, Blekinge m, fl. läns hushållningssällskaper 1814. 
