6F EDVARD WIBECK. 
af hushållningssällskapens handlingar i öfrigt — en hel del upplysnin- 
gar såväl rörande dess omfattning som den skada eller nytta, som 
bränningen ansågs medföra. I större eller mindre skala tycks den under 
det gångna seklet ha förekommit inom Bohus, Skaraborgs, Älfsborgs, 
Kronobergs, Kristianstads samt i all synnerhet inom Hallands län. 
Redan vid första sammanträdet med hushållningssällskapet i sistnämnda 
landskap, i december 1811, konstaterades, att själfsvåldigt anställda ljung- 
bränningar mycket bidragit till skogsminskningen, hvarför föreslogs, att 
detta »skadliga oskick» skulle helt förbjudas. Beträddes likväl någon 
därmed, borde han förpliktigas att hägna och skogsodla brandfältet. 
Något dylikt förbud kom emellertid icke till stånd, liksom ej heller på 
grund af de önskemål och förslag i liknande riktning, som senare protokoll- 
förts i samma hushållningssällskap, så t. ex. den 1 juli och 28 sept. 1869, 
den 29 juni 1870, den 6 sept. 1871 och flera gånger senare. Från Väster- 
götland och Dalsland finner man samma klagomål öfver ljungbränningen. 
I en bygdeberättelse år 1814 talas om det skadliga svedjandet och »det 
ännu långt skadeligare ljungbrännandet>, likaså i berättelser från Bjerke 
härad och Allgustorp år 1856, hvarest vår sagesman påstår, att hela falt 
skulle varit skogbeväxta, om ej den »olyckliga ljungbränningen hindrat 
det, ty stora sträckor fullsatte af furu-plantor, hafva nästan årligen blifvit 
uppbrända — —> 
Den jämlikt 1807 års lag så småningom genomförda ägodelningen, 
som i mångt och mycket inledde stora omhvälfningar inom den privata 
landt- och skogshushållningen, berättas på sina ställen ha betydligt in- 
skränkt bruket att ljungbränna. Å andra sidan blef svedjebruket genom 
ägodelningen såtillvida friare, som äldre föreskrifter för svedjande utom 
bägnad ej längre ansågos tillämpliga på de efter delningen i allmänhet 
hägnade utägorna. Försåvida ej skogsvårdslagen af år 1903 skulle 
kunna anses tillämplig mot ljungbränning på fält, hvarest själfsådd 
finnes, sakna vi f. n. andra praktiskt gällande lagbud emot denna än 
24 kap. i 1864 års strafflag, hvilken emellertid blott afser bränning på främ- 
mande, samfälliga eller legda marker. Som HOLLGREN i en uppsats om skogs 
förhållandena på ljunghedarna anmärkt, har dock i senare tid ett moment 
tillkommit, som verkat starkt hämmande på bruket att ljungbränna, näm- 
ligen den respekt för nedlagdt mänskligt arbete, som de allt talrikare vordna 
ljungmarkskulturerna med nödvändighet bjuda. Frånsedt de fall af våda- 
brand, hvilka ej äro ovanliga i ljunghedstrakterna, fortlefver emellertid 
ljungbränningen, om också i alltjämt aftagande omfattning, inom Sunnerbo 
härad af Kronobergs samt möjligen h. o. d. i angränsande delar af 
Jönköpings län, inom vissa delar af Halland, i synnerhet i Weinge-trakten 
och landskapets norra socknar, samt slutligen h. o. d. i Bohuslän. 
