SF EDVARD WIBECK. 
trefnad deri fortkomma, men», säger H. med en argumentation, hvari 
hans å priori fattade ställning till frågan skymtar fram,» jag vågar dock 
påstå, at emedan all annan utlutad aska är til all växts framalstrande 
odugelig, den ock på svedjelanden, sedan hettan, kölden, vädret och 
luften samt örter och växter utdragit deraf den efter elden ringa åter- 
stående kraften inom et eller tu års förlopp, ock ej kan utgöra annat 
än en död jord, en så kallad terra insipida -— —>. 
Nära Hårleman stod E. G. LIDBECK, som i en akademisk afhand- 
ling »Silvicultura Scanie» 1757 (respond. EBBE BRING) i not å sid. 14 
säger, att »Svedjande på en ort, som icke är idel sten, är en landtför- 
derfvelig hushållning — —>». Också i afhandlingen »Utilitate plantatio- 
num -arborum fruticumque in Scania» 1768 (respond. OLOF HINDBECK) 
uttalas stora betänkligheter däremot, i all synnerhet på mojord, och 
sättes i fråga, huruvida någon del af Skånes skogsbygd utan skada kan 
undergå dylik behandling. Äfven LINNÉ, TROZELIUS och LÅSTBOM synas 
i brandkultur sett ett öfvervägande skadligt näringsfång. Den först- 
nämnde säger dock' på tal om svedjande, att »Detta brännande skulle 
intet skada marken, om det ej under svedie-brännandet den ringa svart- 
mylla, som vore förut på Jorden, aldeles förbrände, och därmed efter 2 
ahr, då saltet är väl utlakadt, lemnade platsen långt magrare» — — 
Af LÄSTBOMS uppgifter (i en akad. afhandl. »Om skogarnes besparing», 
respond. J. NORDVALL, Upsala 1765) intresserar i synnerhet ett medde- 
lande, att prosten FAST i en till Vet. Akademien ingifven prisskrift”, 
som likväl icke blef tryckt, »med ovedersägliga skjäl bevist, at våra 
flesta myrar och kjärr härleda sitt ursprung från svedjefält». Som 
bekant torde vara, har på allra sista tiden en liknande åsikt beträffande 
högmossarnas uppkomstsätt förfäktats af Sv. Mosskulturföreningens bo- 
tanist, dr. E. HAGLUND. Att svedjande och ljungbränning jämväl i 
öfverjägmästare M. H. BRUMMER hade en svuren fiende har redan förut 
blifvit omnämndt, hvarvid dock bör anmärkas, att B. i likhet med 
många andra motståndare mot bränningen, snarast haft för ögonen dess 
stora och uppenbara missbruk. 
En i förhållande till de förutnämndas diametralt motsatt åsikt företrä- 
des i en uppsats »Om Flåhackning och bränning» (öfvers. fr. J. LAWRENCE), 
Arkif för Hushållningen och Näringarne, n:o 29, juli 1830. Häri sägs, 
att flåhackning och bränning just torde vara de kraftmedel, som kunna 
göra hedarna fruktbara. »Det är», heter det, en stor förlust för natio- 
nen att detta bruk icke blifvit allmänt; — — genom bränningen erhål- 
! Hjorters Almanack 1744. 
? Swar till Kongl. Wetenskaps Academien om de bästa Författningar at underhålla 
tilräcklig tilgång på skog här i Riket, 1765. 
