OM LJUNGBRÄNNING FÖR SKOGSKULTUR. g 
les gödsel till det lägsta pris, som är möjligt, den renar jorden mer på 
en vecka, än man genom vanlig odling skulle kunna uträtta på tre år.» 
Bränning förordas på all jord, »som genom sitt dåliga tillstånd eller sin 
styfhet gör den nödvändig», dock är det troligt »att all jord kan brän- 
nas, om man endast uppskjuter operationen till sommaren, då stället är 
sankt». — — »Försök, som de sednare åren blifvit gjorde, hafva full- 
komligt bekräftat nyttan af den gamla metoden att periodiskt flåhacka 
och bränna jorden — allenast med detta villkor, att man icke genast 
odlar sådant, som utmattar jorden.» 
Det stora flertalet samtida författare biträdde rörande svedjandet en 
uppfattning, som bildar en medelväg mellan de citerade ytterlighetsme- 
ningarna, en åsikt, som ju också kommit till synes i svedjelagstiftningen'”. 
Till dem, som i svedjande och markbränning sett något, som — under 
olikartade yttre förhållanden — både kunde brukas och missbrukas, höra 
MENTZER, DALMAN-ESKILSSON, RICHARDSON, GADD, BRAUNER, LILJE- 
BILA mi. fl. 
I all synnerhet tager Brauner i sin »Afhandling om möjeligaste sät- 
tet etc. at underhålla och öka Barr-Skogen, 17601», till orda för brän- 
ningarnes nytta. B., som hade fullkomligt klart för sig, att den dåtida 
öfvervägande passiva besparingspolitiken inom skogsbruket vore förkast- 
lig, såg i ett »försiktigt svedjande>» just den faktor, som fortast kunde 
skaffa in en ny skogsgeneration på kalmarkerna. Beträffande den egent- 
liga skogsmarken höll han en >»otidig wördnad» för svartmylla öfverflö- 
dig, hvaremot dylik borde sparas på åker och äng. Markbränning 
kunde undvikas genom att svedja, då marken vore våt. 
Med Brauner instämmer senare Liljeblad, tilläggande, att man genom 
svedjande befordrar växten för tallen, hvarjämte kostsammare markbe- 
redningsåtgärder på detta sätt besparas. 
Richardson trodde, att hedarna i Halland genom sådd af björk-, 
asp- eller barrträdsfrö efter föregående ljungbränning skulle kunna göras 
skogbärande, dock så, att man lämpligen närmast efter bränningen 
kunde taga en sädesskörd, eller så rofvor, hafre eller bohvete, som 
borde få ruttna ned på rot för att göda jorden. 
Äfven i hushållningssällskapens i ljungmarkslänens handlingar kan 
! Försök ha t. o. m. någon gång blifvit gjorda att efter rent geologiska eller oekolo- 
giska grunder uppdraga gränser för svedjandet. Så t. ex. i K. Maj:ts förklaring deu 9 dec. 
1766 rörande svedjandet i Jämtland, hvarest stadgas att »kasande och bollands brännande, 
endast må äga rum på »källand, som består af granmossar, stenbunden mark med källsåg 
uti;, men däremot «j på »sandjord och pinnmo, hwarest tall- och furuskog wäxer», Att 
1805 års skogsordning förbjöd svediande på »sandmo samt bergaktig och stenbunden mark» 
är förut omnämndt. 
