10 EDVARD WIBECK. 
man finna den åsikt företrädd, att bränning i vissa fall vore nyttig, så 
i en osignerad afhandling »Anmärkningar öfver Svenska skogarne» i 
Göteb. o. Bohusl. H. S. Handl. 1816 och i kapten BRUMMERS — ej att 
förväxla med den förutnämnde öfverjägmästaren B. — anförande vid 
möte i Hallands läns H. S. 1846. I samma årgång omtalar också D. 
ANDERSSON en del lyckade kulturer med tall- och björkfrö, hvilka ut- 
såtts på brandfält tillsammans med råg, som sedan bärgats med kvar- 
lämnande af hög stubb. »Att odla skog, som vinner hastig tillväxt», 
säger A.,» sker säkrast genom skärning och bränning — — och detta 
sätt är äfvenledes minst kostsamt.> Äfven i en uppsats i Kronobergs 
läns H. S. Handlingar 1815, sid. 76—80, ställer den anonyme författa- 
ren, som f. ö. starkt fördömer gängse missbruk af brandkultur, i fråga, 
huruvida ej en lindrig svedjning är förmånligast på sandmo, grus och ör. 
Bränningens komplicerade natur och olikartade verkan på olika jord- 
slag framhäfves också i uppsatsen »Om verkningarne af jordens bränning 
(öfvers.?) af dr. ZIÉRL Arkif f. Hushållningen och Näringarna, n:o 30, 
maj 1831, samt i kapitlet > Hackning och bränning» i D. LOwSs »Hand- 
bok i praktiska ILandthushållningen» (öfvers. 1841), hvari ock påpekas 
den stora skillnaden i verkan af ex eller af upprepade bränningar. 
Vår axplockning ur äldre författares åsikter om brandkultur må af-: 
slutas med följande tänkvärda ord, hvarmed ZIERL afslutar sin nyss- 
nämnda uppsats: »Det är», säger han, »utom allt tvifvel att brännings- 
operationerna förtjäna all den uppmärksamhet, som de i sednare tider 
väckt; det felar ingenting mer än att de förhållanden, hvari bränning är 
nyttig eller skadlig, blifva närmare utvecklade genom en svit af sorgfälligt 
anställda försök, som åtföljas af kemiska analyser. — Så länge man 
derföre icke gör sina försök i landthushållningen med ett noga aft 
seende på jordens beskaffenhet, så länge man vid berättelsen om erhållna 
resultat endast lemnar receptlika föreskrifter, utan närmare uppgifter på 
klimatiska förhållanden, så länge går det med landtbrukaren liksom med 
qvacksalfvaren, att det som hielper smeden, tar lifvet af skräddaren». 
Från senare tid finna vi i svensk skogslitteratur åtskilliga beaktans- 
värda inlägg i ljungbränningsfrågan. 
Först är då att nämna den om skogskulturen i våra hedtrakter så 
högt förtjänte, framlidne jägmästare O. E. GYBERGS uttalanden i en liten 
skrift »Några tankar om skogsodling på Svältorna och dermed likartad 
mark», Jönköping 1880. På sid. 8 i denna skrift heter det bl. a. föl- 
jande: »Förekommer hög och tät ljung torde det för skogssådden vara 
fördelaktigt att förut afsvedja densamma, likvisst under vintern eller tidigt 
på våren, medan käle ännu finnes i jorden, samt först 1 eller 2 år der- 
efter beså marken med skogsfrö, sedan den lösa jordytan hunnit att 
