LITTERATUR. ifojea 
veden. Så långt kärlen äro luftfyllda, kan svampen få sitt syrebehof tillfredsställdt, 
och tillväxten går fort. Då syret är förbrukadt afstannar utvecklingen, svam- 
pen kväfves eller uppehåller nödtorftigt sitt lif genom s. k. intramolekulär 
andning. 
I själfva verket är det ytterst på syretillgången i ved och bark som det 
beror, huruvida svampen har några utsikter att bli ödesdiger för ett angripet 
träd. Genom en kraftig andning i veden minskas naturligen dess syrehalt, 
och är andningen tillräckligt liflig blir det därför omöjligt för svampen att 
nå någon högre grad af utveckling. Träd i sin fulla kraft äro därför af 
naturen väl rustade att stå emot ett svampangrepp. I de ofvan nämnda fall, 
då mycelen nådde en omfattande spridning i både ved och bark, måste alltså 
syretillgången ha varit riklig. Det är också mycket sannolikt att så varit 
förhållandet, ty samtliga dessa försök hade utförts på undertryckta träd 
med nedsatta lifsfunktioner. Det är därför hufvudsakligen sådana träd, som 
komma att lida af ett svampangrepp. 
Den mången gång iakttagna större mottaglighet för smitta, som en del 
träd visat sig äga under sin hviloperiod, torde äfvenledes kunna ställas i sam- 
band med en minskad andningsintensitet under denna årstid. 
För att en infektion skall lyckas, har det som nämnts visat sig, att luf- 
tens inströmmande i veden är af största betydelse. Det är emellertid klart, 
att luften endast kan intränga 1 stammen, när det råder ett negativt tryck i 
densamma. I många träds stammar härskar dock vissa tider ett starkt öfver- 
tryck; någon luft kan då icke komma in, och träden äro sålunda skyddade 
för en svampinfektions varaktiga följder. Dessa fakta äro naturligen af stor 
vikt för frågan angående lämpligaste tiden för trädens uppkvistning, ehuru 
de hittills icke ägnats tillbörlig uppmärksamhet vid diskuterandet af detta 
spörsmål. 
På nästan alla infekterade träd framträdde så småningom ett högst egen- 
domligt fenomen. Det bildades nämligen längsgående åsar på hela stammen, 
hvilka till sin utsträckning och form utvändigt noga angåfvo mycelets utbred- 
ning 1 trädets inre. Detta har sin grund däri, att kambiet just på dessa ställen 
genom svampens närvaro retas till en stegrad verksamhet, så att årsringarna 
här nå en abnorm tjocklek. Retningen är sannolikt af kemisk art och fram- 
kallas af de af svampen afsöndrade gifterna i förtunnad lösning. Den tunn- 
formiga ansvällning, som äldre af Trametes radiciperda angripna granar under- 
stundom uppvisa vid stammens bas, är därför otvifvelaktigt en direkt följd 
af denna svamps angrepp. Den biologiska betydelsen af en stegrad vedbild- 
ning är lätt förklarlig; trädet skaffar sig på denna väg ersättning för sin af 
svampen vållade förlust af letvande vedmassa. Att denna process kan tortgå under 
en längre tid beror därpå, att kambiet förblir fullständigt oskadadt af svam- 
pen. Granar med rotröta kunna därför som bekant nå en aktningsvärd ålder. 
Om träden däremot växa på mager och vattenfattig mark, eller om genom 
en eller annan orsak störingar i vattentillförseln inträda, så att de yngsta 
årsringarna på grund af vattenbrist icke kunna hålla svampen tillbaka, så 
tränger mycelet igenom till ytan. Träden dö då till följd af hindrad vatten- 
tillförsel. 
Den intressanta afhandlingen afslutas med detaljerade redogörelser för 
alla de infektionsförsök, hvilka legat till grund för den allmänna framställ- 
ningen af betingelserna för rötornas utveckling. SPARE. 
