HOS EDVARD WIBECK. 
Jordmånsbeskaffenheten på försöksytorna är vida bättre än den, som 
i allmänhet förbindes med föreställningar om våra ljungmarker. Någon 
verklig ljungtorf finnes knappast. Under det 4—38 cm. tjocka botten- 
skiktet af ännu lefvande mossor, kommer ett 1—2 cm. mäktigt, brunt, 
föga torfartadt lager af multnande växtrester. Härunder vidtager ome- 
delbart ett ända till 30 cm. tjockt, mörkbrunt, godt och luckert jordlager, 
som dock tämligen väl sammanhålles af de genomsättande ljungrötterna. 
I detta och ofvanliggande lager finnas rikligt med metmaskar /(Lumbricus). 
Det var också här som de förut omtalade kolresterna blefvo funna. På 
35—45 cm:s djup öfvergår myllan efter hand i en gulbrun, med smärre 
stenar bemängd sand, hvilken äfven den till c:a 20 cm:s mäktighet 
är tämligen lucker, men därefter underlagras af betydligt fastare, för 
spaden nästan obrytbara band af omväxlande rödgul och blekare sand. 
Berggrunden går ingenstädes på ytorna i dagen och torde öfverallt 
ligga tämligen djupt. Äfven dessa ytor ligga ofvan marina gränsen. 
Ljungtäcket var troligen redan vid tiden för ytornas anläggning 
gammalt med utbildadt bottenskikt af mossor, hufvudsakligen Myloco- 
mium proliferum och paricetinum samt fungermannie. Tjungen var grof, 
omkr. '/, m. hög, med föga inblandning af andra växter. I ringa mängd 
torde dock lingonris (Vaccinium vitis idea), klockljung (Erica tetralix), 
blodrotsört (Potentilla erecta) samt åtskilliga gräs (Åira flexuosa, Ågrostis 
canina, Luzsula campestris w. fl.) funnits å ytan. Karaktäristisk för Gall- 
åsens ljunghedar är jämväl en tämligen riklig enbuskvegetation, äfven 
den ett tecken på att marken förr varit skogbärande. En del själfsådda 
ungtallar ha vid ytornas anläggning funnits på desamma och fingo kvar- 
stå. Dessa numera i regel fula och spärrvuxna individ förekomma på 
de flesta icke brända afdelningarna, rikligt i all synnerhet å afd. I och II, 
Försöksytorna ligga tämligen lågt i förhållande till omgifningarna, 
läget är för samtliga parceller jämnt eller svagt sluttande mot sydväst, 
friskt — fuktigt. Större delen af afd. IX, södra delen af VI, öfre norra 
delen af I samt yttersta södra kanten af I och VHI äro säkerligen tid- 
tals ganska vattensjuka och visa svag antydan till försumpning. Numera 
omgilvas ytorna på de flesta håll af tät ungskog af tall. Parcellerna 
bilda alla rektangulära figurer af föga växlande dimensioner, omkr. 100 
m. långa och 50 m. breda, de hålla omkr. 0,50 hektar med undantag af 
afd. III, som endast håller 0,49, och afd. VII, som håller o,52 hektar. 
Afd. mt —V äro utlagda den 12 maj 1888, alla de öfriga äro däremot 
behandlade år 1889, afd. I, som besåddes redan före snösmältningen, 
den 21 mars, afd. VI —IX den 8 maj och afd. 11 den 14 maj. 
I likhet med på Tölö-ytorna har tall- och granfröet nog aldrig 
utsåtts blandadt, utan hvar för sig i alternerande rader; afd. I och VI 
