OM LJUNGBRÄNNING FÖR SKOGSKULTUR, ST 
6, ja i undantagsfall ända ned till 3 år, kan på detta sätt behandlad 
ljungmark ha återtagit ungefär samma utseende som före branden. Fig. 
28 återgifver en dylik tidigt på året bränd plats med ett hufvudsakligen 
genom stubbskott återväxande ljungtäcke; fig. 29 visar några ljungstånd 
tagna på samma brandfält. 
En bränning af detta slag gagnar i de flesta fall en efterföljande 
tallsådd. Trädplantorna äro efter branden för en tid befriade från det 
tryck och den konkurrens om näringen och vattnet, som ett kvarstående 
ljungbestånd skulle utöfvat, och ha till på köpet fått en smula ask- 
gödning". Något ingrepp på markens näringskapital har icke skett, då 
myllan ej blifvit bränd, hvilket genom val af tidpunkt för bränningen kan 
undvikas. Bränningen har i detta fall tvärtom temporärt skänkt trädplan- 
torna vissa fördelar, hvilka i all synnerhet komma till synes på mager 
mark. För att rätt utnyttja askgödningen bör kulturen ske samma år 
som bränningen, i annat fall utlutas askan och de värdefulla salterna 
tvättas bort. En annan, men säkerligen mindre fördel vinner man åter 
genom att. dröja något år med kulturen, i det att under tiden en hel 
del ljungrötter på brandfältet dö och börja multna, hvarigenom marken 
blir mera lättarbetad. Att ljungbränningen öfverhufvudtaget medför 
stora lättnader och därmed besparingar i kulturarbetet inses omedelbart. 
Är ljungen, eller åtminstone det mesta däraf borta, blir arbetet med 
skogshackan mindre tungt, hvartill kommer, att man i så fall kan så i 
smärre gropar eller — såsom i Sunnerbo revir f. n. mycket brukas —- 
i smalare streck, utan risk att ljungen faller öfver plantorna. I ett annat 
afseende åter kräfva kulturer på brandfält större uppmärksamhet än 
andra, de hotas mera af beteskreatur. Detta till följd af den ökade gräs- 
och örtvegetation, som under några år frodas på brandfälten och gör 
dessa till eftersökta betesplatser. 
Det gifves fall, då icke ens en bränning af den lindriga art, som här 
skildrats, är tillrådlig, nämligen på lös, sandig mark, som skulle löpa 
! Enligt E. HENRY, Les sols forestiers, 1908, kan torrt ljungris beräknas lämna 
g , » 19 Jung 
ungefär 1,25 4 af sin vikt i kväfve och 29 i aska. Af de betydelsefullare växtnärings- 
ämnena innehåller ljungaska följande mängder i 94: 
He IN SA AA NE NM SAS se db strat es NE ee 7,00—12,89 
Kal me An ring fa lea ter el 7,00—25,20 
INET) ESTANGNE SSE TE rn, sn 9,35—19,24 
fOSTOTSYLAN mc mne STAS Sbjolsiakele 5,43 — 10,76 
SVALVEIS YAN bss NS es an da SösA sko ss I RASON = OZ 
KASCISYTA NN see lrökjo & HD vo -oala ola ös elelr 24,35— 29,66 
Genom att på en mindre areal, t. ex. några kvadratmeter, aftaga, torka och uppväga 
ljungen kan man med tillhjälp af dessa siffror bilda sig en ungefärlig föreställning om stor- 
leken af den askgödning eller om mängden af något visst, i askan ingående ämne, som 
genom ljungtäckets fullständiga afbrännande skulle tillföras marken. 
