OM LJUNGBRÄNNING FÖR SKOGSKULTUR. 875 
Som vi ha sett, samla sig alla de anklagelser, som både förr och 
senare gjorts mot ljungbränningen, kring en central punkt, som med 
orätt ofta hållits för en nödvändig verkan af densamma, nämligen mar: 
kens eller rättare det öfversta jordlagrets förbränning. Det är visserligen 
att förmoda, att olika slags mark med växlande myllhalt, porositet, värmeled- 
ningsförmåga etc. äfven under alldeles likartade yttre förhållanden skall 
förhålla sig ganska olika gentemot bränning, men till några säkra slut- 
satser i denna riktning berättiga icke våra iakttagelser. Äfven om en rent 
teoretisk utredning häröfver förelåge, blefve den för öfrigt alltid svår att 
i praktiken tillämpa. En verklig jordbränning, och i all synnerhet en 
upprepad sådan, ledsagas emellertid Zz rege/ af den markförsämring, hvarom 
så många af våra skogsförfattare och senast HEMBERG och HOLLGREN 
talat, och bör därför sorgfälligt undvikas. Till markbrand öfvergår ljung- 
bränningen endast alltför lätt, om den utföres vid olämplig tidpunkt, 
t. ex. alltför sent på våren eller på försommaren, då ej blott kälen 
för länge sedan gått ur jorden, utan denna också befinner sig i ett relativt 
torrt och brännbart tillstånd. Så har uppenbarligen ofta, ja kanske 
oftast, varit fallet äfven vid de afsiktligt anlagda ljungbränningarna för 
att ej tala om alla de häftiga vådeldar, som utbrutit under tork- och 
värmeperioder, vanligen under årets varmaste del. 
Det första tecknet på, att branden i dylika fall haft en annan ver- 
kan än den förut beskrifna, ger själfva ljungen, som nu ej längre förmår 
att återvända i form af stubbskott. Efter ett eller annat år inkommer 
den visserligen äfven nu genom frösådd, men denna blir mera ojämn 
och ofta blir — de första årens efemära gräs- och örtvegetation oberäk- 
nadt — en annan vegetation för många år framåt fläckvis rådande, framför 
allt klockljungen Erica tetralix. Så var t. ex. fallet på det i fig. 8 af- 
bildade halländska brandfältet och äfven på andra närbelägna brandfält 
af äldre datum. 
Som GRAEBNER, RAUNKIER m. fl. framhållit, tål klockjungen afgjordt 
mera fuktighet än den vanliga ljungen, dess naturliga plats i terrängen 
är därför på en lägre zon än den senare, framför allt på punkter med 
periodiskt starkt växlande fuktighet. Klockljungens och några andra 
arters, Leucobryum, Molina coerulea m. fl., allmänna uppträdande på 
brandfält står säkerligen i samband med den ökade fuktighet, som åt- 
minstone tidvis karaktäriserar dessa. Hvar och en, som efter regn be- 
trädt en ljunghed, vet, i huru hög grad ljungen under dylika förhållanden 
väter. Detta visar, att ljungtäcket uppfångat en betydande del af neder- 
börden, som alltså aldrig hinner till marken, utan afdunstar direkt från 
ljungen. Då vidare en sluten ljungvegetation måste taga en del för dess 
transpiration behöfligt vatten från jorden, ha vi här tvenne samverkande 
