OM LJUNGBRÄNNING FÖR SKOGSKULTUR. 89" 
vikt på brandfält, som ligga på mäktiga och öfvervägande jämna bäddar 
af morän- eller rullstensgrus, där dräneringen i regel är förträfflig, men 
blifva desto mera betydelsefulla på den småkuperade och ofta svagt 
jordtäckta klippmark, som just karaktäriserar en stor del af ljungtrakterna 
i våra mest nederbördsrika trakter. På brandfält å sådan mark blir 
vattencirkulationen mycket oregelbunden med starka lokala skiftningar. 
Från somliga delar af terrängen afrinner vattnet snabbt och nästan full- 
ständigt, annorstädes åter samlar det sig i skålformiga sänkor i klipp: 
grunden och träder då ofta i dagen i form af ganska beständiga vatten- 
samlingar. Ett kalt brandfält af denna typ visar därför efter några år 
jämte starkt uttorkade eller af regn och ytvatten nästan renspolade 
fläckar äfven en mängd smärre försumpningscentra, hvars uppkomst och 
utbredning påtagligen befordrats af ljungtäckets försvinnande. Härtill 
kommer att det fina kollager, som täcker markens yta, i och för sig är 
starkt hygroskopiskt och sålunda bildar ett gynnsamt substrat för för- 
sumpningsväxternas utbredning. Den vattenreglering i stort, som skogen 
utöfvar i ett kuperadt landskap, tillkommer alltså i smått ljungtäcket på 
klipphedarna vid vår västkust. Ljungtäckets bibehållande är här otvifvel- 
aktigt af större betydelse än på alla andra slags ljungmarker; skall man 
ljungbränna i dylik terräng, hvilket dock alltjämt på smärre, jämnare 
fläckar med djupare grusbotten torde kunna ske med fördel för en 
omedelbart efterföljande skogskultur, får man gå tillväga med stor ur- 
skiljning och försiktighet. 
En strängt geografisk indelning af ljungmarkerna i sådana, som med 
fördel kunna brännas eller icke, kan, såsom lätt inses, icke åstadkommas, 
men torde 7 stort sedt sammanfalla med å ena sidan de områden, hvarest 
ljungheden företrädesvis träffas på relativt jämna och mäktiga grus- 
bäddar: å Västergötlands s. k. svältmarker, i Småland, sydöstra delen af 
Halland, norra Skåne, och å andra sidan de trakter, där den växer på 
lösare sand eller grund klippmark, hvilket mest är fallet i de egentliga 
kusttrakterna, i Halland norr om Falkenberg samt i Bohuslän och Dals- 
land. Naturligtvis hindrar detta icke — och ur erfarenheten äro sådana 
fall kända —, att man mångenstädes inom de förra områdena finner 
platser, t. o. m. af betydande utsträgkning, hvarest marken genom före- 
gående misshandel, eller genom läge och jordmån icke lämpar sig för 
bränning, liksom å andra sidan mången skyddad plats å västkustens 
ljungmarker otvifvelaktigt skulle reagera lika fördelaktigt mot ljungbrän- 
ning som försöksfälten i Sunnerbo. 
På några af försöksfältens parceller har ljungen före frösådden 
blifvit rad- eller rutvis afslagen. De iakttagelser, som gjorts i samband 
