g27 EDVARD WIBECK. 
Att upphackningen äfven efter ljungbränning spelar stor roll, visar den 
betydliga skillnaden mellan afd. 19: VIII och IX (fig. 32—33). Skillnaden 
torde emellertid i detta fall skärpts af den alltför hårda bränningen, som 
säkerligen äfven angripit marken. VWVerkningarna häraf ha i extrem grad 
gjort sig gällande på afd. IX, hvarest fröet blott nedkrattats och alltså 
kommit att ligga i själfva det brända ytlagret, hvaremot skadeverkan 
blifvit mindre å afd. Vu, där marken upphackats, hvarigenom den 
brända jorden blandats med underliggande jordlager. 
På Sunnerbo-ytorna, där, såsom förut blifvit nämndt, ljungbränningen 
verkat mycket gynnsamt, har denna 7 förening med markberedning ledt 
till ofantliga skillnader mellan så behandlade ytor och dem, som hvarken 
ljungbränts eller markberedts. Man jämföre i tab. I och II rad- och 
rutsådderna, afd. 131: II och VI, III och VIL, 132: II och VI samt III 
och VI. 
Den olika behandlingen af västra och östra halfvan af afd. 133: III, 
belyser betydelsen af tallfröets nedkrattning i såddrutorna. Den del af 
parcellen, afd. tr b, på hvilken fröet blifvit nedkrattadt, har visserligen 
endast obetydligt flera tallar än afd. III a, som ej krattats, men höjd- 
tillväxten har, såsom tab. III visar, under kulturens tidigare år varit af- 
sevärdt bättre. En helt annan ställning till nedkrattningen intager i 
all synnerhet björkfröet, som närmare beröres i diskussionen öfver detta 
trädslags förhållande på försöksfälten. 
En jämförelse mellan de olika slags såddsätt: bred-, rad-, och rut- 
sådd, som blifvit använda vid kulturerna, visar att dessa i stort sedt 
karaktäriseras af följande egendomligheter: 
Bredsådden slukar, hälst på obränd mark, en i förhållande till re- 
sultatet oerhördt stor frömängd (se tab. Vv), ger likväl alltid upphof till 
ett mer eller mindre luckigt bestånd samt verkar, då olika fröslag utsås 
tillsammans, nästan fullständigt undertryckande på den eller de under- 
lägsna arterna. Ett skenbart undantag från sistnämnda regel bilda 
ytorna 131: I och 132: I med en ansenlig mängd gran, hvilket emeller- 
tid förklaras däraf, att äfven tallbeståndet på dessa ytor förblifvit ytterst 
svagt med största antalet träd kvarstående i de lägsta grofleksklasserna. 
Tallen har af detta skäl ej verkat så starkt undertryckande på den 
ännu mera dvärgvuxna granen. 
Gentemot dessa olägenheter betyder det föga, att bredsådder synas 
ha en viss benägenhet att utbilda ett mindretal starkt förväxande träd- 
individer (extrema plusvarianter). På såväl Sunnerbo-fältet n:o 131 som 
på Gallås-fältet, n:o 19, finnas sålunda några af de absolut största 
tallarna i dylika sådder. Öfverhufvud taget är trädfördelningen mellan 
