OM LJUNGBRÄNNING FÖR SKOGSKULTUR. 103” 
Då resultatet af våra undersökningar utfallit så, att ljungbränning 
— visserligen ej obetingadt, men under vissa förut nämnda villkor — 
kunnat tillstyrkas, äro några ord om lämpligaste tiden och sättet för 
bränningen på sin plats. Hvad tekniken vid bränningen angår, grundar 
sig framställningen häraf i hufvudsak på den erfarenhet, som efter hand 
samlats af J. ANDERSSON i Balkarp, hvilken i egenskap af bevakare på 
Nöttja kronopark i Sunnerbo revir handhaft den omedelbara arbetsled- 
ningen vid de ljungbränningar, som under c:a 20 års tid utförts på denna 
kronopark, och hvarvid i regel 60—70 hektar ljungmark årligen blifvit ” 
arbrända. 
En idealisk ljungbränning vore den, som utan ringaste angrepp på 
marken fullständigt lade ljungtäcket i aska. I hvad mån verkligheten 
kan komma detta ideal nära, beror framför allt på tiden för bränningen, 
som tillika bör väljas med hänsyn till att askgödningen i outtvättadt 
skick bör komma kulturen till godo. Bränningen bör därför äga rum 
tidigare under samma år, som kulturen skall ske. Att, såsom GYBERG 
föreslagit, ljungbränna på hårdfrusen barmark gifver visserligen goda 
garantier mot jordbrand, men medför de af den danska hedbrands- 
kommittén påpekade olägenheterna, att man ej kan släcka eller be- 
gränsa elden genom påkastning af jord. Bäst, äfven för svenska för- 
hållanden, synes en tidpunkt på den tidigaste förvåren vara, då kälen nyss 
gått ur jorden, men denna ännu är kall och fuktig, under det ljung- 
täcket hunnit torka efter någon dags blåst eller solsken. I själfva verket 
är ljungen då också lättare att bränna än senare på våren, då för denna 
dvärgbuske liksom för öfriga vedväxter en tid af saf-flöde inträder: 
Efter datum räknadt, kan den lämpligaste tiden för ljungbränning, såsom 
lätt inses, växla betydligt under olika år och på olika trakter, men torde 
i regel inträffa redan i mars eller under förra hälften af april. 
Brandfältet bör begränsas så, att man i så stor utsträckning som 
möjligt kan begagna sig af de konstgjorda eller naturliga, mer eller 
mindre brandfria gränser, som förut finnas: vägar och stigar, stengärdes- 
gårdar, diken, blöta kärrlaggar etc. Dessa gränser förstärkas och kom- 
pletteras efter behof därigenom, att utmed eller emellan dem ljungen 
afslås till nödig bredd. Där dylika afslagna »släcklinjer> ensamt bilda 
gräns, böra de vara 2 m. breda. Med ljunglie (en kort, bred modell, 
som brukas åtminstone i Sunnerbo i Småland) bör en man på dagen 
hinna uppslå c:a 300—400 m. dylika linjer. Gränsar ett blött, men 
starrbevuxet kärr intill brandfaltet, måste man med en ruska eller ett 
rep draga öfver starren på ett sammanhängande stråk, så att den doppas 
i vattnet; i annat fall kan den leda elden hastigare än själfva ljungen. 
Att, såsom någon gång föreslagits, bränna släcklinjerna ansåg förut- 
