130 FR. LOVÉN. 
marker en farlig fiende. Har öfverbeståndet ej varit för tätt, eller den 
öppning, hvari plantorna uppkommit, ej för liten, uppspira däremot 
mera normalt utvecklade granplantor, som kunna tåla flera decenniers 
beskuggning, och äro lämpliga att lämna kvar. Undertryckta gran- 
plantor kunna därför utan tvifvel ofta gifva skog igen, såväl i den 
äldre granskogen, som ännu lättare i tall- eller björkbestånden, där de 
ofta infinna sig vid dessas medelålder eller ännu senare och efterhand, 
om jordmånen är för gran lämplig, ansluta sig till mellan- och öfver- 
beståndet. 
Det är med anledning af granplantans förmåga att fördraga be- 
skuggning, som blädning mångenstädes sedan gammalt användts vid detta 
trädslags skogsbehandling, t. ex. i södra Tysklands (Schwarzwald m. fl.) 
bergstrakter. Det afverkningssätt, som sedan hundra år och intill denna 
tid flerstädes begagnats i bergslagen (t. ex. Filipstads), har varit oordnad 
blädning, hvarvid man efterhand, hufvudsakligen till kolning, uttagit ur 
granskogarna efterhand de träd, som hunnit sådan storlek, att de synts 
till kolning användbara. Resten af träden fingo kvarstå. Omloppstiden 
kan således antagas hafva varit 50 å 60 år. Många af de kvarlämnade 
plantorna hade blifvit undertryckta, men repat sig i regel efter fri- 
ställning, så att totaltillväxten pr ytenhet kan sägas hafva varit ganska 
god, om jordmånen varit god och för gran lämplig. 
Som ett exempel på, hurusom den undertryckta granbusken kan 
uppväxa och bilda: nytt -skogsbestånd, vill jag ur egen erfarenhet omtala 
följande. För ett tiotal år sedan eller längre, jag minnes ej året precis, 
besiktigade jag skogen till ett bergsmanshemman i Nordmarks socken 
inom Värmland. Granen var där förhärskande. Jag kom därvid till ett 
då medelålders, växtligt och slutet granbestånd på god jordmån, tv 
barken var rödbrun. Nästan samtliga träd voro vid roten något ansvällda, 
och en mängd täta torrkvistar utsköto från rothalsen som en borste till 
"/.—1 fots höjd af stammen, under det den öfre delen däraf var slät och 
fin. . Det var sålunda tydligt, att skogen i sin helhet varit i ungdomen 
tillbakasatt och lidit af någon orsak. Jag sökte strax utröna den. Till 
en början trodde jag, att ungskogen varit utsatt för hård betning at 
getter och får, som förr ohejdadt betade å skogarna, eller kanske snarare 
att den i ungdomen varit angripen af någon insektart e. d., eller att 
strax under jordytan kunde finnas något tunnare lager af otjänligt slag 
med stark järnhalt, som hämmat trädens utveckling, men att kanske 
rötterna förmått genomtränga det och nått lämplig jord. Jag förfrågade 
mig hos disponenten för några närliggande grufvor, om han kände till 
något sådant lager i trakten, men fick nekande svar. Jag beslöt då att 
nedhugga några profstammar och fann — att samtliga träden varit 
