SKOGSADMINISTRATIONEN. BOR 
Det är uppenbarligen i främsta rummet gränsen mellan öfverjägmästarnas och jägmä- 
starnes befogenhet, som föreningen Sveriges ordinarie jägmästare önskar få förlagd på annat 
sätt och särskildt så, att öfverjägmästarna skulle i hufvudsak blifva allenast kontrollerande 
tjänstemän, 
Den principfråga, som här måste besvaras, kan sålunda uttryckas på följande sätt: 
böra öfverjägmästarna fortfarande kunna ingripa direkt i skogshushållningen och äga be- 
slutanderätt i vissa ärenden? 
För svaret är bestämmande hvad som för skogarna och skogsförvaltningen är bäst. 
Skogarna i vårt vidsträckta land äro mycket växlande. Men om landet på lämpligt 
sätt delas i distrikt, blifva växlingarna och olikheterna inom hvarje af dessa mindre skarpt 
framträdande. Hvart och ett af distrikten kan sålunda erhålla en viss hufvudtyp, äfven om 
större eller mindre afvikelser från denna måste finnas. Då blifva likväl ej större än att en 
gerson kan vara förtrogen med de olika nyanser i skogshushållningen, som böra vinna till- 
lämpning inom distriktet. Om denne man väljes bland de bäste af dem, som förvaltat lik- 
nande skogar, och han genom erfarenhet såsom förvaltare erhållit en säker grund för sin 
ställning, skall han tvifvelsutan kunna utöfva en för skogshushållningen inom distriktet mycket 
gagnande verksamhet. 
Den förvaltande skogspersonalen utgöres utaf till lynne och läggning m. m. olikartade 
personer. Det är nämligen ej blott större och mindre rörlighet, ålder och erfarenhet, nit, 
begåfning och kunskaper, som prägla personernas verksamhet, De se delvis samma sak 
olika och hafva ofta olika starka intressen för skilda moment i hushållningen. Den ene 
ägnar stort intresse åt att på naturlig väg föryngra skogen, en annan ifrar främst för be- 
ståndsvård, en tredje är en framstående skogsodlare, en fjärde riktar sin blick främst på att 
ja skogarnas afkastning o. s. v. Öfverjägmästaren, som årligen ser allt detta, kan verka 
för att gynnsamma erfarenheter från ett revir eller en skog vinna tillämpning äfven inom 
andra revir eller skogar med likartade förhållanden. Den till distriktet nykomne kan han 
genom sin erfarenhet lämna stöd och därvid måhända förekomma åtgärder, som skulle blifvit 
stridande mot en god hushållning. I många fall är det ock så, att en erfaren revirförval- 
tare kan behöfva med öfverjägmästaren diskutera tilltänkta åtgärder rörande skogens afverk- 
ning, föryngring och vård. Fyra ögon se mer än två och genom öfverläggning kunna äfven 
invecklade frågor utredas. Vissa ärenden böra ock kunna handläggas gemensamt för flera 
revir. Genom att för skilda revir förena en leverans af visst slag af virke, t. ex. sliprar, 
pappersmasseved m, m., kan öfverjägmästaren ordna så, att en större spekulant får sitt be- 
hof af visst slag af virke fylldt o. s. v. 
Redan af det nu anförda torde framgå, att öfverjägmästaren bör vid behof kunna direkt 
ingripa i skogshushållningen och ej blott vara kontrollant rörande denna. Det är visserligen 
till gagn att genom kontroll kunna konstatera och beifra ett begånget fel för att hindra dess 
upprepande; af än större värde är dock att kunna från början hindra ett missgrepp och 
därmed direkt främja god skogsvård. 
Ofverjägmästarens beslutanderätt afser bland annat vissa enskilds rätt berörande ären- 
den, som sedan de i första hand afgjorts af jägmästaren därefter öfverklagats. För pröf- 
ningen är det ofta nödigt att göra undersökning i skogen. En sådan ligger närmare till 
hands för öfverjägmästaren än för domänstyrelsen. Betydelsen häraf inses lätt, då det in- 
träffat, att besvärsmålen hos en öfverjägmästare under ett år kunnat öfverstiga femtio, Det 
har ock visat sig, att allenast en mindre del dylika besvärsärenden fullföljts till styrelsen, 
hvars arbetsbörda sålunda lättats. 
Efter denna utredning angående öfverjägmästarens uppgift i allmänhet får styrelsen 
öfvergå till några i den underdåniga framställningen klandrade detaljer. 
Föreningen Sveriges ordinarie jägmästare börjar sin framställning med att uttala föl- 
jande: »Den centralisering i statsskogsförvaltningen, som sedan gammalt varit gällande, har 
i instruktionen för skogsstaten den 23 december 1909 samt reglementariska föreskrifterna 
för skogsstatens tjänsteförvaltning den 31 januari 1910 ytterligare skärpts. Den uppfattningen 
torde allt mera HKafva gjort sig gällande ej blott hos skogsstatens tjänstemän utan äfven 
bland en större allmänhet, att statsskogarnas förvaltning allt mera förflyttats från den perso- 
nal, som har till egentlig och hufvudsaklig uppgift att handhafva densamma — revirförval- 
tarna — till den centrala myndigheten, domänstyrelsen, samt dess förtroendemän, öfverjäg- 
mästarna.» 
Af den redogörelse för skogsadministrationens utveckling, som styrelsen i det föregå- 
ende lämnat, torde med önskvärd tydlighet framgå, att en fortgående decentralisation ägt 
rum, visserligen till öfvervägande del på det sätt, att från styrelsen en afsevärd befogen- 
hetssfär öfverflyttats till öfverjägmästarna, men jämväl så, att jägmästarnas befogenhet ökats. 
