SKOGSADMINISTRATIONEN. ; SANT 
Emellertid vill domänstyrelsen instämma med föreningen däri, såväl att en fortgående 
och fruktbringande utveckling af skogshushållningen inom ett revir förutsätter en ingående 
kännedom om skogarna samt om afsättnings-, flottnings- och arbetsförhållanden m. m., som 
ock att en sådan kännedom måste sökas hos jägmästaren. Men styrelsen anser ock att en 
dylik kännedom måste finnas äfven hos jägmästaren, hvilken tillika i följd af sin mera om- 
fattande verksamhet bör äga en vidare och klarare syn på skogspolitikens kraf. Då denne 
kan väljas uteslutande med hänsyn till duglighet och lämplighet, kan ock den nyss antydda 
förutsättningen behörigen beaktas. En duglig och kunnig jägmästare har fullt utrymme för 
sin verksamhet bredvid öfverjägmästaren, hvilken för en mindre framstående jägmästare kan 
vara ett värdefullt stöd. 
Föreningens uttalande i slutet af framställningen, att öfverjägmästarna icke kunna fylla 
de stora kraf, som den nya instruktionen ställer på dem, och att de allt mera blifvit mel- 
lanhänder, som fördela från domänstyrelsen ingående papper samt insamla och sammanföra 
de underlydandes papper för att öfversända dem till domänstyrelsen, framträder i en egen- 
domlig dager, då det skärskådas i samband med den förut framställda anmärkningen, att 
öfverjägmästarna erhållit för stor maktbefogenhet, hvilken skulle binda jägmästarna i deras 
verksamhet. Styrelsen är likväl gärna benägen att i större utsträckning än hittills kanske 
skett direkt skriftväxla med jägmästarna. 
Såsom stöd för sitt förslag till systemförändring återgifver föreningen ett uttalande af 
Regierungs- und Forstrat von Bentheim i hans år 1908 utgifna arbete »Das Oberförster- 
system in den deutschen Staatsforstverwaltungen». Härom får styrelsen anföra följande. 
Med ogillande vänder sig von Bentheim mot Preussens nuvarande skogspolitik. Han 
klandrar bland annat, att de äldre blandbestånden ersatts med rena skogsbestånd, äfven där 
de förra skulle bättre främja markens produktionsförmåga, att vid gallringarna icke fästes 
behörig hänsyn vid borttagande af sämre stammar, att flertalet skogsförvaltare icke äga nö- 
dig varukännedom i fråga om virkeshandel, att man för mycket skattar åt de korta omlopps- 
tiderna, grundade på starka förafverkningar och reduktion af förrådet af groft virke, därvid 
den större penningeafkastning förbises, som den högre omloppstiden medför, att man, oak- 
tadt den ökade användningen af kol och koks och de i följd däraf sjunkande vedprisen, icke 
verkar för höjande af gagnvirkesprocenten, hvilket medförde ökad införsel af virke från ut 
landet m. m, 
Att skogspolitiken fått denna enligt von Bentheims mening olyckliga riktning, anser 
han vara beroende däraf, att revirförvaltarna icke ägnat hithörande frågor tillräckligt intresse 
och ej heller sökt göra sin mening gällande. Orsaken härtill åter vore att söka däri, att 
revirförvaltarna vore så tillbakahållna genom ett förlamande system, att de icke vågade fram- 
träda; von Bentheim yttrar fördenskull (sid. 26): »I revirförvaltaresystemet bör revirförval- 
taren ej blott vara förvaltningens utförande organ, utan han skall af öfvertygelse bära och 
befordra de idéer, som skola tjäna hela skogsskötseln till rättesnöre. En kurs, som han 
anser betänklig, får han ej utan vidare inslå. Han måste åtminstone försöka göra sin af- 
vikande mening gällande, och såsom vetenskapligt bildad man har han ock förpliktelse att 
allt efter omfattningen af de uppstående meningsskiljaktigheterna deltaga i deras vetenskap- 
ligt-litterära dryftande och utredande.» 
Med dessa ord har författaren angifvit, hvilken ställning revirförvaltaren i Preussen 
borde intaga i olikhet med hvad nu vore fallet. Mot denna bakgrund måste därför såväl 
hans kritik som hans förslag till reformer ses. Endast i den mån revirförvaltaren i den 
svenska statsskogsförvaltningen kan anses vara i berörda afseende likställd med den preus- 
siska skogsförvaltaren, på sätt von Bentheim ser hans ställning, äro författarens kritik och 
reformförslag tillämpliga på våra förhållanden. Af domänstyrelsens framställning i det före- 
gående torde emellertid framgå, att den svenska revirförvaltarens ställning i hufvudsak är 
sådan, som den enligt von Bentheims ofvan anförda ord bör vara. Hans på ett motsatt för- 
hållande byggda kritik och organisationsförslag kan fördenskull ej utan vidare tillämpas på 
vår statsskogsförvaltning. 
Våra jägmästare hafva den mest obegränsade frihet att utan afseende på skogshushåll- 
ningsplaner framlägga de förslag, som enligt deras mening äro riktiga, och att förfäkta dem 
både i officiella skrifvelser och å.exkursioner och möten. I många fall begagnas ock denna 
frihet. Flera exempel skulle därför kunna anföras på att en jägmästare i väsentliga delar 
omskapat skogsskötseln i sitt revir, 
